Дейвид Хеър
Кръвта на мага

Част 1 от „Квартет за Лунните приливи и отливи“

Превод от английски: Ивелина Минчева, 2015

chitanka.info

Посвещавам тази книга на съпругата си Кери.

Голям щастливец съм!

Също и с много любов на Брендбн и Мелиса, моите деца; на търпеливите ми тестови читатели (вие си знаете) и на приятели и роднини навсякъде по света.

И здравей, Джейсън Айзъкс.

Тази творба е художествено произведение. Описаните имена, персонажи, места и случки са продукт на въображението на автора. Всички изказвания, случки, описания, информация и материали от всякакъв друг вид, съдържащи се в произведението, са само и единствено с цел забавление и не трябва да се разчита на тяхната точност, нито да бъдат правени опити да бъдат възпроизведени, тъй като това може да доведе до наранявания.

Пролог
Мрежата от души

Съдбата на Мъртвите

Какво се случва, когато душата напусне тялото? Дали настъпва Рай или пък Вечни мъки? Може би има прераждане? Или Единство с божественото. Или пък потъваме в Забвение. Всеки от тези варианти, а и много други съществуват в различните вероизповедания на човечеството. Но ние, от Ордо Коструо, проповядваме, че когато душата се отдели от тялото, тя остава известно време тук, на Урте, като безплътно привидение. Можем само да предполагате дали след това просто изчезва или преминава в друго пространство и време. Едно обаче знаем със сигурност и това е, че магът може да влиза в контакт с тези привидения, да достига до знанията и усещанията на душите. Милиони от тях бродят по земите ни. Посредством комуникацията с тях е теоретически възможно да бъдеш наясно с почти всичко, което се случва на Урте.

Академичен съвет на Ордо Коструо, Понтус

Планините Нимтая, Антиопия

юлсепт, 927 г.

една година до Лунния отлив

Слънчевите лъчи се процеждаха през пукнатините в източните планини, а от бунището се разнасяше тих плач. Купчините боклук се стелеха на пътя на вятъра, струпани край няколко порутени кирпичени къщурки. Треперещият писък се носеше из въздуха, приканваше хищниците. Скоро се появи чакал, дебнещ и душещ предпазливо. В далечината други негови себеподобни виеха и скимтяха, но тъй близо до жертвата си, той се движеше притихнал.

И ето: сред отпадъците и мръсотията лежеше повит в пелени вързоп, разклащан от леки конвулсии, а малки кафеникави крачета ритаха свободно. Чакалът се огледа и продължи да пристъпва бавно напред. Беззащитното новородено застина щом звярът се надвеси над него. Все още не можеше да осъзнае, че съществото, държало го доскоро в топлата си прегръдка, никога нямаше да се завърне. Малкото създание беше жадно, а студът хапеше все по-силно.

Звярът не виждаше дете пред себе си, а храна. Той отвори широко паст.

Миг по-късно чакалът летеше във въздуха, а задните му крака се удариха силно в огромна скала. Животното се сгърчи в агония и опита да избяга като се свлече надолу по същия този склон, който така грациозно беше изкачило, а очите му се стрелкаха напосоки в търсене на опасността, която така и не бе успяло да надуши. Единият му заден крак беше разбит на парченца; не успя да стигне далеч.

Дрипава маса, увита в парцали, се надигна и заприплъзва към звяра, който, оголил заби, ръмжеше срещу ръка, която се насочи с камък срещу него, повдигна се и се стовари отгоре му. Чу се приглушен пукот и се разплиска кръв. Изпод мръсните дрипи се появи грубото лице на старица с плътна, твърда коса. Тя се наведе към чакала, докато устните й почти докоснаха муцуната му.

И вдиша.

По-късно на същия ден старицата седеше с присвити под себе си крака в пещера, извисяваща се над пуста долина. Земята беше суха и напукана, а сенките и отблясъците на светлината играеха по голите скали. Тя живееше сама, без другиго, който да сбърчи нос, погнусен от неприятната й миризма на нечисто, или да отвърне очи от съсухреното й лице. Кожата й беше тъмна и суха, сплъстените й коси бяха посивели, но въпреки това се носеше с леки, отмерени движения, докато наклаждаше огъня. Пушекът съобразително бе отвеждан навън през пукнатина в скалата — един от многото й племенници беше издълбал комин и макар и в момента да не можеше да се сети за неговото име, лицето му изплува в съзнанието й.

Периодично тя загребваше с лъжица вода и я изсипваше в присвитите устенца на новороденото, едно от десетките деца, изоставяни всяка година от жителите на селото, нежелани, обречени още от първата си глътка въздух. От нея единствено искаха да ги изпрати по пътя им към другия свят. Хората от селото я почитаха като светица и често търсеха нейната помощ; скриптуалистите се примиряваха с присъствието й, често въобще не й обръщаха внимание — все пак и те имаха своите грижи, свой вид смърт, на която да дават покой. Случваше се от време на време някой самозванец да се опита да прокуди „джадугара“ — вещицата, но рядко успяваше да го стори за дълго — отхвърлянето й често завършваше със злополуки. А ако пристигнеха на тълпи, тя бе почти неоткриваема.

Хората от селото желаеха тази връзка с предците си, която тя можеше да им осигури. Тя им казваше това, което имаха нужда да чуят, и в замяна получаваше храна, вода и топли дрехи, както и нежеланите им деца. Никога не я питаха какво прави с тях — животът по тези земи беше суров, а смъртта чукаше на вратата. Недостигът беше неизменен спътник.

Детето в скута й изписка и устенцата му се разтвориха гладно, а тя сведе очи към него без никаква емоция. Прародителка на своята собствена глутница, тя също беше чакал, но от един по-различен вид. На млади години и тя имаше любовници, дори беше заченала веднъж; беше момиче, което се превърна в жена и даде живот на много други. Джадугара все още бдеше над предците си — още една част от необозримата й игра. Бе живяла по тези места много повече, отколкото някой можеше да си представи, престорено остаряваше и умираше и престорено бе замествана от друга в продължение на векове. Криптата в пещерата, където се считаше, че са заровени всички нейни предшественици, беше празна — или поне лишена от присъствието на нейни предци като наместо техните кости, тя бе заровила останки на случайни непознати. Понякога тя напускаше обиталището си и странстваше по света с най-различни облик и име, преобразявайки се от млада жена в посивяла старица като богинята на сезоните в соланската вяра.

Тя не нахрани детето, тъй като сметна, че ще е чисто разточителство, а нищо по тези земи не можеше да се прахосва, не и на такова място, още повече не и от нея — тя, която заплащаше толкова скъпо за силите си, нямаше да го допусне. Хвърли щипка прашец в огъня и загледа как пламъците му променят цвета си от бледо оранжев до наситено изумруден. Температурата се понижи за броени секунди, при все това, че пламъците се извисяваха все повече. Пушекът се сгъсти, а нощта зорко го погълна.

Беше вече време. Тя взе един нож от купчината с всякакви незначителни предмети до коляното си и прониза бебето право в малките му гърдички. Очите й срещнаха тези на детето за кратко, но в тях не се четеше нито размисъл, нито разкаяние. Беше изгубила способността си да изпитва такива емоции още като млада. Беше извършвала подобно нещо хиляди пъти, по десетки земи, простиращи се на два континента, през необозримо дългия си живот; за нея това беше необходимост — точно както бяха храната и водата.

Притисна острието дълбоко до ребрата на новороденото, заглушавайки краткия му писък. Малките устенца се разтвориха и старицата притисна своите устни към тях. И вдиша… и беше изпълнена с нови сили, много повече, отколкото взе от чакала. Ако детето беше малко по-голямо, щеше да извлече и повече, но тя с радост приемаше всичко, изпречило се на пътя й.

Положи телцето настрана, прясно месо за чакалите — тя бе взела, каквото й беше нужно. Остави мъгливата енергия, която бе погълнала от детето, да се настани добре у нея. Презареди я по начин, по който само душата на някой друг можеше да го стори. Зрението й се прочисти с подновена живителност. Преизпълнена с нови сили, тя възвърна чувствителността си към отвъдния свят, макар и да й отне известно време — душите я познаваха и освен ако не бяха заставени, не се показваха наяве. Някои обаче бяха подчинени на волята й и сред тях тя бе избрала своя фаворит. С напевен глас тя извика името му.

— Джанастхами — изрече тя, а от пръстите й се виеха лепкавите пипала на магията й.

Изръчка огъня отново и възпламени запалилите се въглища, хвърли и още от праха, а пушекът стана по-плътен.

— Джанастхами, ела!

След няколко доста дълги минути нейният дух-пазител се появи от огъня, с празно изражение като неизрисувана карнавална маска. Очите му бяха бездънни ями, а устата му — безкрайна черна бездна.

— Сабиле — издиша той. — Усетих как детето умира… Знаех си, че ще ме повикаш.

Двамата се съвещаваха известно време, образи от съзнанието на духа преливаха в нейното: различни места и имена, спомени, въпроси и отговори. Когато той се затрудняваше с отговора на някой от нейните въпроси, се допитваше до останалите си сродници в онзи свят и получаваше отговорите чрез тях. Те бяха като мрежа от души, свързани помежду си с безброй много нишки и пазеха толкова много познание, че човешкият мозък щеше да се пръсне преди да успее да го обхване напълно. Но Сабиле не се отказваше, напрягаше до предел съзнанието си с безкрайни факти и най-малки подробности от живота на милиони в търсенето на малките парченца познание, които щяха да сформират бъдещето. Джадугара се тресеше от усърдието.

Изминаха часове, но за нея те бяха цяла вечност, в която галактики от знание се сформираха, процъфтяваха, разбиваха се на парченца и изчезваха. Тя се носеше сред морета от звуци и образи, потапяше се в необятните дебри на живота, ставаше свидетел на разговори между крале и техните подчинени, на пазарлъците на свещеници и молитвите на търговците. Сблъскваше се с живот и смърт, с проявления на любов и убийства. Докато най-накрая не зърна лицето, което диреше, през очите на мъртво момиче, обитаващо кладенец в земите на Лакх — в един кратък миг, когато духът й спря погледа си върху образ, разкрит от лекото потрепване на завеса, преди напливът на войски да я запрати настрани. Този единствен миг на проблясък беше достатъчен на Сабиле да се придвижи от душа на душа, ловувайки. Предусещаше плячката си наблизо, както паякът чувстваше дори далечното потрепване на края на паяжината си, и най-сетне беше сигурна: Антонин Мийрос най-сетне бе направил своя ход. Беше тръгнал на юг от свещените си земи в Йебусалим в търсене на начина да избегне войната — или поне да успее да оцелее. А колко се беше състарил; тя го помнеше на млади години: с целеустремен поглед, кипящ от енергия. Едва успя да се измъкне тогава, когато той и неговият орден избиха всички нейни близки — любими и роднини по кръвна линия, почти до един заличени. Дано все още ме смяташ за мъртва, Мийрос.

Прогони Джанастхами с раздразнен жест. Е, явно великият Антонин Мийрос най-сетне е предприел нещо. Бе се ровила достатъчно из постоянно изменящите се пътища на бъдещето, за да знае добре какво иска той, учудваше я единствено, че беше чакал толкова дълго, за да направи първата стъпка. Оставаше само една година до Лунния отлив и касапницата, която щеше да го последва. Подготовката бе в напреднал стадий, но Мийрос просто нямаше друг избор.

Той и Сабиле бяха Пророци; и двамата бяха предвидили възможните варианти на бъдещето пред тях. Бяха кръстосвали мислено шпаги в продължение на векове в борбата си с нишките на бъдещето. Тя можеше да чуе неговите въпроси и да предусети отговорите, които той получаваше — дори самата тя му бе изпратила някои от тях, предположения, родени от низ лъжи, крехки като нишки на паяжина.

Точно така, Антонин, ела на юг — приеми дара, който съм приготвила за теб! Вкуси живота отново. Вкуси смъртта.

Искаше да се засмее, но вместо това неусетно започна да хлипа, обзета от силната болка по всичко изгубено или от някое отдавна забравено чувство. Не се опита да прави преценки, просто усети привкуса и се наслади на новото усещане.

Слънцето се издигна високо на хоризонта и проникна в пещерата, която тя все още обитаваше: като стар паяк, омотан в древни паяжини. До нея лежеше простряно студеното дребно телце на детето.

1.
Терзанията на император Констант (първа част)

Светът на Урте

Названието Урте произтича от Уртих, земно божество при древните йоти. На Урте съществуват два известни ни континента, Юрос и Антиопия (наречен още Ахмедхаса). Въз основа на определени прилики в най-ранни артефакти и известно сходство между населяващите ги живи организми, някои учени предполагат, че в миналото двата континента са били свързани чрез Понтийския полуостров. Все още не съществуват конкретни доказателства, но едно е сигурно — без силата на маговете, между континентите нямаше да има никаква връзка, тъй като са разделени от повече от петстотин километра непроходимо море. Предполагаме, че още в праисторически времена космическо бедствие предизвиква придвижването на месечината Луна в по-близка до Урте орбита, при което моретата стават по-бурни, плаването — невъзможно, а значителна земна маса е напълно разрушена.

Академичен съвет на Ордо Коструо, Понтус

Палас, Северен Ронделмар, континента Юрос

2 юлсепт, 927 г.

една година до Лунния отлив

Гървон Гейл вдигна качулката на наметалото си като разкаял се монах: поредният анонимен посветен в корианството. Обърна се към спътника си — елегантен мъж със сребристи коси, който приглаждаше замислено брадата си, вгледал се през решетките на прозореца. Играещите отблясъци светлина попадаха върху лицето му и заличаваха следите от годините.

— Забравил си да си свалиш губернаторския пръстен, Бел — отбеляза Гейл.

Мъжът се сепна от унеса си и прибра лесно разпознаваемия пръстен в джоба си.

— Заслушай се в звука на тълпите, Гървон — в гласа му не се усещаше възхищение, но определено се долавяше нотка на интерес, което беше рядко явление. — Само на площада сигурно има повече от сто хиляди души.

— Чух, че повече от триста хиляди ще присъстват на церемонията — отвърна Гейл, — но не всички ще останат за парадното шествие. Вдигни си качулката.

Белоний Вълт, губернатор на Норос, покри главата си с хладна усмивка и въздъхна едва забележимо. Гървон Гейл беше свикнал цял живот да бъде в сенките, но Вълт ненавиждаше тази потайност. Днешното събитие обаче не предполагаше да се демонстрира показност.

Поканен след леко почукване на вратата, още един мъж се вмъкна в тясната стаичка. Беше строен, с мургава кожа и къдрава, черна коса на лантрианец, облечен в изящни одежди от червено кадифе, а в ръката си носеше жезъл. Лицето му беше овално, с меки черти, плътни женствени устни и тесни очи. Тръпки полазиха Гейл само от близостта до този човек, с която го връхлетя и парливото усещане на гностични защити. Параноя цареше навсякъде и най-вече в магьосническите среди на Църквата. Свещеникът отметна сплъстен кичур от черните си къдрици и размаха ръка, на която проблясваше пръстен.

— Скъпи господа от Норос, готови ли сте за Светото събитие?

Вълт целуна ръката му.

— Преизпълнени сме с нетърпение, милорд Крозиа — всички свещенослужители в корианството се отричаха от семейните си корени и приемаха фамилията Крозиа, но този човек беше кръвен роднина на графа на Болиу и бе смятан за една от изгряващите звезди на Църквата.

— Моля, наричайте ме Адамус, господа — свещеникът подпря жезъла си на стената и докато нахлузваше на главата си качулката на подобна сива мантия като на останалите, се подсмихна като дете, предрешено в костюм за забавление. — Да тръгваме.

Поведе ги по тъмен коридор и рушащи се стълби. С всяка стъпка шумовете отвън ставаха все по-силни: боботенето и оживлението на хорската реч, тръбенето на тромпети и тътенът на барабани, песнопенията на свещениците и виковете на войниците, тропотът на хиляди тежки стъпки. Усещаха се дори през дебелите каменни стени; вибрациите сякаш се носеха по въздуха и пъплеха по кожата. На върха на стълбите се озоваха върху тясна вдадена тераса, от която се откриваше гледка към Площад д’Акорд. Оглушителният тътен блокираше като стена всички техни сетива.

— Велики Кор! — изкрещя Гейл на Вълт, който се усмихваше учудено.

Нито един от двамата не беше вече млад и зелен, но това, което се разкри пред тях, беше несравнима, невиждана за тях гледка. Те стояха пред Площад д’Акорд — сърцето на град Палас, който се намираше в сърцевината на Ронделмар — сърцето на Юрос, на Империята. Това могъщо място беше театралната сцена, на която пред очите на тълпа с внушителни размери се разиграваха безкрайните пиеси на политиката и властта. Огромни скулптори от мрамор и злато се извисяваха над насъбралите се под и върху тях хора, нищожно малки пред тези гиганти, неизменни наблюдатели на тържественото шествие. Колоните от войници преминаваха една след друга, тропотът от стъпките им бе техният ритъм, пулсът на тяхната мощ. Въздушни кораби кръжаха над тях, огромни птици-предвестници на войната, носещи се противно на гравитацията, хвърляйки плътни сенки под жаркото пладнешко слънце. Аленочервени флагове с изображенията на лъва на Палас, скиптъра и звездата на кралската фамилия Сакрекьор се развяваха от леките северни ветрове.

Погледът на Гейл се плъзна към кралската ложа, на двеста метра вляво от тях, по посока на която и легионерите вдигаха изпънати ръце за поздрав, докато преминаваха в марш. Отвисоко наблюдаваха Негово Величество императорът Констант Сакрекьор и болнавите му деца: дребни фигури в алени одежди и позлата. Отбрани херцози и владетели на тукашни и далечни земи, прелати и дори магове, всички бяха дошли да присъстват на това невиждано досега събитие.

На този ден жив човек щеше да бъде провъзгласен за светец. Гейл си подсвиркваше тихо, все още изумен как някой би могъл да си позволи подобно светотатство, но ако трябваше да съди по по-голямата част от тълпата — весела и тържествуваща, деянието явно бе сметнато за напълно нормално и уместно.

Кавалерийски отряд премина с бърза крачка покрай тях, последван от дузина слонове, заловени при последния Поход. След тях вървяха карнийски ездачи, водейки огромните си бойни гущери през стените от хора, без да обръщат внимание на общите ахвания на тълпата. Страховитите влечуги щракаха със зъби и съскаха, а ездачите с желязна дисциплина гледаха право напред, с изключение на случаите, в които трябваше да се извъртят, за да поздравят императора.

Гейл си спомни усещането при срещата с подобна сила по време на битка и леко потрепери. Бунтът в Норос: пълен погром, превърнал се в страшен човешки кошмар. Той го бе превърнал в това, което е сега: отне му както невинността, така и усещането за морал, и то за какво? Норос отново беше част от имперското семейство на нациите, за добро или за лошо. За империята бунтът беше като премигването на око — кратковременно протакане на завоевателните й действия, но за Норос раните все още бяха открити.

Гейл бързо прогони тези мисли. Никой извън Норос не го бе грижа вече, а още по-малко тези хора тук. Той проследи с поглед сочещия пръст на свещеника и като по команда на лицето му се изписа удивление от прелитащия над Площад д’Акорд Хвъркат корпус; десетки летящи влечуги се задаваха в стегнати редици над покрива на Свещената катедрала „Сърце“, с бойни магове, възседнали ги зад ездачите им; спираха за поздрав пред кралската ложа сред овациите на изпълнената с възхищение, но и с не по-малко страх тълпа. Челюсти по-дълги от човешки ръст щракаха, а зъби с дължината на мечове скърцаха злокобно, докато крилатите създания надаваха рев и бълваха огън: невъзможни същества, поддържани живи от магията.

Как въобще си и помислихме, че ще успеем да ги победим?

Последваха тромпети, а след тях настъпи внезапна тишина, докато бели знамена се издигаха от кралската ложа — недвусмислен знак към масите да замълчат, тъй като следваше речта на императора. Покорен на един човек, народът притихна, а дребната крехка фигура на трона се изправи на крака и пристъпи към кралската трибуна.

— Народе мой! — поде император Констант, пискливият му глас, усилен от гностични сили, отекна из целия площад. — Мой народе, днес съм преизпълнен с гордост и благоговение. Гордост от величието на всички нас, събрали се днес — хората на Ронделмар! С право са ни нарекли и най-великата нация на цял Урте! С право сме познати като децата на Кор! С право ние отсъждаме съдбата на останалото човечество! С право и вие, мои деца, сте много по-стойностни пред Бога, отколкото който и да е друг народ! Слава нам, за всичко което сме постигнали, изправени пред всякакви несгоди. Слава Кор, за гдето тъкмо на нас отреди своята мисия!

Констант продължи да величае хората си, а по този начин и самия себе си, изреждайки безбройните им подвизи от победата над Римонската империя и завладяването на Юрос до Походите през Моста на приливите и отливите и разгромяването на неверниците от Антиопия.

Мислите на Гейл се отнесоха в различна посока от тази на развълнуваната историческа реч на императора. Смяташе се за щастливец, един от малкото, получил от образованието си по-истинни знания. Арканумът, в който учеше, бе изразено светски и много по-малко сектантски от останалите. Според историята, която той бе учил, преди около петстотин години Юрос бил разпокъсан и най-влиятелната тогава Римонска империя властвала на по-малко от четвърт от континента като в териториите й влизали земите на Римони, Силация, Верелон, цял Норос, Аргънди и Ронделмар. Войните не стихвали; династии плетели своите интриги и се сражавали помежду си в столицата Рома. Много вероизповедания, считани днес за езически, се борели за превъзходство. Разразявали се епидемии и глад. Моретата се бунтували непристъпни. Никой дори не подозирал, че отвъд източните морета съществува друг континент.

И така преди петстотин години всичко се променило: като лумнала в пламъци падаща звезда се появил Кориний и възпламенил всичко по пътя си. Бил наречен Кориний Спасителят, ала бил роден като Йохан Корин, син в благородническо семейство от провинция в покрайнините на Ронделмар. Той напуснал жестоките знатни дворове, за да се отдаде на по-скромен и обикновен живот на пътя. Йохан Корин странствал и проповядвал за свободната любов и други свои идилични идеи като привлякъл група последователи, която с времето бързо се разраствала и достигнала до близо хиляда млади души. Изгубени и запленени от думите му се рояли около него и обещанията му за избавление в следващия живот и безкрайно блудство в настоящия. Те се спускали на тълпи в малките градчета, от където били отлъчвани като нарушители на реда, докато така не достигнали определена провинция, която, в пристъп на тревога, потърсила помощта на разположен наблизо легионерски лагер. Войските се съгласили, че вече е време да се сложи край на безчинствата на Йохан Корин и поддръжниците му. Същата вечер цял легион войници обградили лагера на противника и в полунощ се спуснали към тях, за да ги задържат.

Последвалите събития се превърнали в легенда и част от Свещеното писание: разнесли се гласове и светлини и целият легион загинал от ръката на един мъж по много и най-различни начини. Намерили смъртта си и много от последователите на Корин, както и самият той, погубен от собствената си сестра и любовница Селена. Имало обаче и оцелели, които претърпели преображения: всеки от тях вече притежавал силите на полубожество, контролирал огъня и бурите, повдигал без усилия огромни скали или владеел мълниите и светкавиците. Те се превърнали в Благословените Триста, първите магове на света.

Изоставили проповедите на Корин за любов и разбирателство, те се впуснали в отмъщение към дръзналото да ги нападне градче (запомнено днес като „прокълнатото място“) в разрушителна вълна. Тогава, осъзнали променената си същност, те обединили сили с един римонски сенатор в армия, способна да разгроми цели легиони, без да даде нито една жертва от своя страна. Заедно те унищожили Римонската империя, сринали до основи Рома и претворили света наново. Създали Рондийската империя.

Благословените Триста вярвали, че са получили силите си благодарение на Йохан Корин и заявили, че той е Посланика на Бога, който е отдал собствения си живот в замяна на магическите сили на последователите си. Не след дълго те се обявили за владетели на света на смъртните. Млади и всемогъщи, те преспивали с когото си пожелаят по земи навред и нашир. Отначало за тях не било от значение, че магическите сили на децата им намалявали с всяко едно кръвосмешение с простосмъртни, но с разрастването на потомството им из цял Юрос, което предявявало права над феодални владения, с нарастването на познанието за собствените им сили, те създали учебни заведения, където предавали знанията си един на друг, и учредили църква, в която проповядвали за своята божественост и пред останалото население.

Сега, пет века по-късно, хиляди носят кръвта на Благословените Триста: те са маговете. Тяхната власт, въплътена в императорската династия, във всички потомци на Съртейн, поел ролята на водач след преображението, сега се олицетворяваше от император Констант Сакрекьор. Самият Гейл можеше да проследи родословието си и да открие пряка връзка с един от Благословените Триста. Аз съм един от тях, мислеше си той. Аз съм маг, макар че също така съм и от Норос. Той извърна поглед към Белоний Вълт и след това към Адамус Крозиа, и двамата магове, и двамата — властници на Урте.

Адамус посочи към долния край на площада, сякаш се вживяваше в ролята на церемониалмайстор. Там се издигаше масивна статуя на Кориний с широко разперени ръце, точно както го бяха открили в утрото след Преображението: мъртъв, с кинжала на сестра си, забит в сърцето му. Всеки от Благословените Триста уверяваше, че е разговарял и получил наставления лично от Корин след смъртта му. Някои твърдяха, че в съзнанието им се е явила сестра му Селена, крещейки непристойни думи, макар че когато дошли на себе си на зазоряване, сред телата на легионерите от нея нямало и следа. Техните истории за случилото се се превърнали в Писанието: Йохан ги бе повел към преображението, а след това бил убит от покварената си сестра Селена. Той беше Божият син, а тя бе Погибелната вещица-блудница. Той се превърна в Кориний, Спасителят, почитан навред; тя се превърна в Кориния, Прокълнатата.

От гръдта на внушителната статуя започна слабо да струи искра с цвят на розово злато и мъждукайки се увеличаваше. Тълпата затаи дъх в очакване и благоговение, а светлината ставаше все по-ярка и по-ярка, хвърляйки отблясъка си на целия площад. Гейл забеляза сълзи в очите на много от присъстващите.

В розовеещата светлина започна да се оформя образ: жена в бяла рокля, на пръв поглед лъжовно семпла, докато Адамус не прошепна, че е изцяло направена от диаманти и перли. Бавно, тя се изкачи на площадката, образувана от огромния златен кинжал, забит в сърцето на статуята: жена, която скоро щеше да бъде обявена за светица. От тълпата се отрони общо, изпълнено с благоговение ридание, сякаш залагаха всяка надежда и всяка мечта в тази единствена жена. Тя пристъпи от кинжала и се понесе във въздуха, реейки се към площада, на около десетина метра над главите на ахналата маса, и се насочи към кралската ложа. Хората крещяха и ликуваха пред тази простичка демонстрация, която всеки, дори обучаващ се маг, можеше да направи с лекота.

Адамус Крозиа смигна сякаш искаше да каже „само вижте сега театъра“. Гейл запази бдителност.

Жената премина носейки се покрай тях, с длани, притиснати една в друга в смирена молитва, а море от лица зорко следеше движенията й, докато кръжеше над главите им. Добре ще е да си е сложила от хубавото бельо, замисли се Гейл, но бързо се опомни и даде покой на мислите си. Да се подиграваш на такива хора, дори и в уединението на собственото си съзнание, беше доста опасно начинание. Мислите не бяха неприкосновени.

Жената се насочи към императорския трон, където висшият прелат Уъртър, Баща на Църквата, се изправи сковано, за да я посрещне, а придружаващите го служители го обкръжиха. Тя присви колене и се приземи с все така сключени ръце в безмълвна молитва. От събралия се народ се разнесоха одобрителни викове, които стихнаха отново, щом висшият прелат вдигна ръка.

Адамус Крозиа подръпна Гейл за ръкава:

— Още ли искаш да гледаш? — прошепна той.

Гейл погледна Вълт и след това поклати леко глава.

— Много добре — отвърна Адамус. — Долу ни очаква бутилка отлично скарло, а и имаме доста за обсъждане.

Преди да тръгнат, Гейл хвърли последен поглед, дълъг и проницателен, към лицето на императора — младия мъж, с когото щяха да се срещнат лично на следващия ден. С добре тренираното магическо зрение той приближи образа му и внимателно разгледа човека, който сега управляваше милионна нация. По лицето на Констант се четяха гордост, завист и страх, лошо прикрити зад маската на благочестивост. Магът почти почувства съжаление към владетеля си.

А и все пак, какво поведение да очакваш от някого, чиято все още жива майка току-що се бе превърнала в светица?

Последните няколко минути преди аудиенцията си на последвалия ден, Гейл прекара в изящните градини на императорския дворец. Както винаги, той беше чудакът, натрапникът в рая. Почувства ситен ръмеж и повдигна яката си, като закрачи бавно по една усамотена пътечка, а умът му блуждаеше някъде. Беше останал навън, защото не носеше изискано облекло и накити. Модата за сезона бяха ярките цветове и вдъхновението от Изтока, а постоянно из градините се срещаха благородници, демонстриращи бойното си облекло. Наближаваше Третият поход и отново беше актуално да изглеждаш като мъж на война, но износените кожени дрехи на Гейл по-скоро му придаваха вид на врабче в клетка на папагали. Имаше си меч, но острието на неговия режеше като бръснач, а дръжката му беше протрита от честото използване. Грубите черти на лицето му, почерняло до тъмнокафяво от пустинното слънце, добавяха една застрашителна нотка във вида му сред останалите бледи северняци. И въпреки изнежеността и превзетите им маниери, той все пак се стараеше да не пресрещне пътя на някой от тези млади мъже или жени: хората в тези градини до един бяха чистокръвни наследници с магьосническа кръв и можеха да унищожат цял войнишки взвод само с мисълта си. Гейл, разбира се, при необходимост можеше да стори същото, но в момента нямаше да спечели нищо от кавга с млад благороднически маг в императорските градини.

Белоний Вълт се появи на входа на градините и помаха неспокойно.

Е, добре. Големите неща започват с малки крачки.

Ясните линии по лицето на губернатора се сбърчиха в леко раздразнение при вида на недодяланото облекло на Гейл. Самият Вълт носеше копринена сребристосиня мантия, символ на добър подбор на облекло за един маг. Гейл го познаваше от години и не помнеше и един момент, в който той да не е бил великолепно безупречен. В името на Негово императорско Величество, това беше Белоний Вълт, губернатор на Норос. Известен сред някои като предателя от Локхазан, единственият генерал от Бунта в Норос, който служеше на висока позиция в империята.

— Не можеше ли поне да си сложиш една чиста туника, Гървон? — попита Белоний — Изправяме се пред не кой да е, а императора — и още по-важно пред неговата наскоро превърнала се в светица майка.

— Чиста е — отвърна в своя защита Гейл. — Е, изпрана поне. Мръсотията се е впила в самата тъкан. Това и очакват от мен: да съм недодялан южняк, прясно излязъл от дивото.

— Тогава добре се вписваш в картината. Да вървим, очакват ни — ако Вълт изпитваше някакви притеснения, всички бяха изкусно прикрити.

Гейл не помнеше магистър Белоний Вълт да се впечатлява често, дори и при капитулацията на Локхазан.

Двамата преминаха през плетеница от мраморни дворове и арки, облицовани с палисандрово дърво, покрай статуи на императори и светци, покланяйки се на лордове и знатни дами докато навлизаха в императорския дворец през врати, които малцина имаха правото да прекрачват. Странни същества се разхождаха из залите без ничий надзор: хибридни създания от императорските бестиарии, пресъздадени благодарение на гносиса. Някои бяха направени по подобие на създания от легендите, като грифони и пегаси, докато други бяха безименен плод на фантазията на своите създатели.

Последната врата, през която преминаха, ги доведе до зала, в която мъжете от имперската стража стояха изопнати като статуи с крилати шлемове на главите. Дворцовият управник им нареди да оставят своите амулети — скъпоценни камъни, които провеждаха и усилваха силата на използвания гносис. Амулетът на Белоний беше кристал, поставен на върха на изкусния му жезъл от сребро и черна акация; при Гейл той представляваше обикновен оникс, който висеше на кожена каишка под блузата му. Гейл подпря меча си на стената и закачи скъпоценния камък на дръжката му. След това се спогледа за последно с Вълт. Готов?

Вълт кимна и заедно двамата норосийци прекрачиха прага към вътрешните части на светилището на своите завоеватели.

Помещението разкриваше огромна кръгла зала, стените й бяха от изчистен бял мрамор, а върху тях се наблюдаваха картини на Благословените Триста, изобразени в релеф. Статуя на изкачващия се към рая Кориний се надвесваше над масата като леко се въртеше без видима чужда намеса. Погледът на Спасителя беше насочен право нагоре, а по лицето му бе изписан дълбокият унес в момента на смъртта. В ръцете му горяха фенери, които осветяваха стаята. Около кръгла масивна маса от дъб, полирана до огледален отблясък, имаше девет стола, както традициите на севера повеляваха: както разказваше и легендата от Шлесен за крал Албрет и неговите рицари. Император Констант обаче беше решил да се подиграе с този легендарен пример за равноправие и се бе разположил на повдигнат на отделна площадка инкрустиран трон, от където гледаше отвисоко останалите. Тронът беше украсен със злато от Кеш и камилска кост, и око Гейл не грешеше, всичко бе част от плячката от последния Поход.

Вратарят съобщи:

— Ваше Величество, представям ви магистър-генерал Белоний Вълт, губернатор на Норос, и Волсай-магистър Гървон Гейл от Норос.

Негово Величество Констант Сакрекьор ги погледна изпод гъстите си вежди и свъси чело.

— Та те са норосийци — измърмори той с писклив глас. — Майко, не си споменавала, че са норосийци.

Той се размърда неловко в тежките си поръбени с хермелинова кожа пурпурночервени одежди. Беше слаб мъж, към края на двайсетте си години, но се държеше като по-млад, а лицето му постоянно беше намръщено, в израз на капризно недоверие. Брадата му беше нервно намотана и безформена, а косата му — дълга и сплъстена. Всичко в него създаваше усещането, че би предпочел да е на съвсем друго място или поне да го заинтригуват по-добре.

— Разбира се, че ти казах — отвърна лъчезарно майка му. Святата Императрица майка Лучия Фастерий не се изправи, но за изненада на Гейл, който очакваше някоя по-студена жена, им се усмихна приветливо. Около очите й се очертаваха бръчици, а устните й нямаше да се понравят на повечето жени магове и присъщата им суетност. Беше облечена със семпла небесносиня рокля, а единственият й накит бе златна диадема-венец, придържаща назад русите й коси. Изглеждаше като някоя любима леля.

— И днес сте все така сияйна като вчера, Ваше Светейшество — изрече Белоний Вълт с дълбок поклон.

Думите му бяха така очевидно престорени, че Императрицата майка повдигна въпросително вежда.

— Направата на вчерашната рокля ми отне време, колкото за организацията на цял един Поход — отбеляза сухо тя. — Надявам се, губернатор Вълт, че не искате да кажете, че щеше да е по-добре да навлека някоя селска дрипа?

— Това, което имах предвид, пресвята лейди, бе, че дори и най-скъпата премяна не може да се сравни със сиянието на вашия лик — отвърна Белоний подобаващо. Умееше да ласкае изключително добре.

Лучия го изгледа преценяващо и посочи към две от местата срещу нея. На масата имаше четирима мъже и всеки един от тях беше вперил поглед в новодошлите: от изпълнен с безразличие до открито враждебен.

— Позволете да поднеса поздравленията си за прославянето ви в святост, Ваше Светейшество — продължи Вълт. — Никой друг така достоен не е получавал такова справедливо признание.

Лучия се усмихна чаровно, като че ли беше младо момиче, получило комплимент за външния си вид, а не светица с кралско потекло. Но Гейл бе дочул слуховете какво прави тя с онези, които не й се понравеха, и дори той, изпечен боец, бе потреперил при мисълта — та какво въобще можеше да знае той за светците, за това как изглеждат и как се държат?

— Добре дошли във Вътрешния съвет на Ронделмар — Лучия махна грациозно с ръка. — Познавате ли и останалите господа? Позволете ми да ви ги представя — тя посочи към висок, оплешивяващ мъж, които изглеждаше на около четиридесет години, но може би беше на осемдесет. — Това е граф Кейлан Дубрейл, императорският ковчежник — Дубрейл кимна отчетливо, погледът в старите му очи някак далечен.

Мъжът до него имаше сребристи коси, но младежко изражение и внушителна фигура.

— Аз съм Калтъс Корион — заяви той хладно. — Помня те, Вълт — изглеждаше сякаш иска да се изплюе. Обърна се към Лучия. — Не разбирам защо тези трябва да са тук — та това е Вътрешният съвет, не някое кафене на пазара, където пътниците обменят идеи. Прочетох плана. И не ми е притрябвало те да ми го продават.

— Планът, който ще следваме, е изготвен от тези двама господа, скъпи ми Калтъс. Дръж се по-мило.

— Мил съм като към норосийци — по време на бунта им — усмихна се той самодоволно на Белоний. — Мечът ти все още е в стаята ми, Вълт.

— Можеш спокойно да го задържиш — отвърна Вълт с равен тон. — Имам много по-силни оръжия, неделима част от мен.

В името на Кор, дръж си езика зад зъбите, Белоний!, мислеше си Гейл. Та това е проклетият Корион!

Калтъс Корион се намръщи, невъодушевен, и погледна Гейл.

— И това ли било прословутият Гървон Гейл? Прекалено късно ли е вече да отменим императорското му помилване и да го обесим?

— Бунтът беше много отдавна — отбеляза Гейл спокойно, срещайки погледа на рондийския генерал. Всъщност вече бяха минали седемнайсет години откакто народът на Норос бе въстанал срещу императорските си господари, и дори бе на път да победи, докато Локхазан не бе предаден без бой от Белоний Вълт и нещата се обърнаха. Тогава Гейл бе много по-млад, нехаен към опасностите, в своя разцвет и изпълнен с идеали. А сега, какво бе той, похабен стар шпионин? Подъл измамник, с една последна схема, чрез която да си подсигури спокойно пенсиониране? Нещо в този дух.

— Точно така. Бунтът беше прекалено отдавна, че да може да ни тревожи сега — потвърди пълен мъж в богато украсени свещенически одежди, толкова натежали от позлата и скъпоценни камъни, че беше истинско чудо, че въобще можеше да се движи. Висшият прелат Доминий Уъртър от близо изглеждаше още по-затлъстял, отколкото когато го наблюдаваха през Площада д’Акорд вчера. — Беше много отдавна и ние отново приветстваме братята си от земите на Норос в сърцето на Империята. Очаквам с нетърпение предстоящата ни дискусия — той се ухили мазно, а челюстите му се тресяха. — Надявам се, че младият Адамус се е отнесъл подобаващо с вас вчера?

Останалите трима мъже в стаята се спогледаха. Ако Крозиа приемаше за гости норосийци, то какво говореше това за ролята на Църквата в тяхното настоящо предложение, за естеството на скритите мотиви в него?

Гейл полагаше големи усилия да остане равнодушен. Нека да си мислят каквото искат.

Мъжът, седнал отляво на императора, се извъртя леко.

— Аз съм Бетилон — съобщи той, сякаш само това бе достатъчно. И беше, разбира се: норосийците все още наричаха Томас Бетилон „бясното куче“, заради това, което бе направил в Кнеб по време на Бунта. Лицето му бе сиво и грубовато, мустаците — избуяли, а големите му клепачи скриваха голяма част от очите.

— Необходима ли е наистина тази среща? — Корион натърти отново раздразнено. — Добре, Вълт ни е измислил план — дайте му някакво злато и го оставете да си върви по пътя — той се усмихна самодоволно. — Това поне му бе достатъчно в Локхазан.

Лучия тропна по масата и всички се сепнаха и се обърнаха към нея.

— Достатъчно, край на опознаването, господа — спряла хладен поглед върху Корион, вече не изглеждаше като добрата леля. — Тези гости са изключително важни за плановете ни и са добре дошли тук. Участват в срещата ни с моята — с нашата покана. Измислили са начин на действие, който ни удовлетворява много, и са жизненоважни за неговото изпълнение — тя махна към меките кожени столове. — А сега, моля, седнете.

Изглежда императорът искаше да каже нещо на страната на Корион, но в крайна сметка не продума. Вместо това се намуси.

Лучия стовари пред тях купчина с хартии.

— Запознати сте с документите и всеки от вас е участвал в отделни дискусии относно плана на магистър Вълт за Похода, но това е първият път, когато се сбираме всички заедно. Позволете да наблегна, господа, на това, че тук ще решим съдбата на милиони хора — съдбата на цели народи. Ходът на Третия поход ще се определи от нас, не на бойното поле, а тук тъкмо в тази стая, от тези хора, събрани днес по моята воля — тя погледна сина си, настоящия император, и добави: — по нашата воля.

Гейл се чудеше дали след като я обявиха за светица, вече превъзхождаше владетеля им. Обзалагам се, че и той се пита абсолютно същото.

Лучия огледа хората на масата.

— Ще разясня още веднъж ситуацията, така че да няма място за недоразумения. След това ще продължим с обсъжданията си — тя се изправи и започна да обикаля около масата.

Гласът й бе отчетлив и равнодушен: по-скоро ангел на възмездието, отколкото светица.

— Господа, вярвам, че сте забелязали, че Златният век за Ронделмар е към своя край — императорът се намръщи, но не я прекъсна. — Въпреки че на пръв поглед изглежда, сякаш никога не сме били по-силни, чистотата на неизменната власт на Ронделмар над света започва да губи блясъка си. Нечистото бе допуснато в нашето кралство от мъже, поставили златото над любовта си към Кор. Търговските заговорничества преуспяват, а ние, отдадените на обичта си към Кор, и нашият император, трябва да се борим ежедневно за това, което преди ни се полагаше по право. Огромно зло бе сторено и сега то трябва да бъде разрушено. Това зло, разбира се, е „мостът Левиатан“ — това проклето творение на Антонин Мийрос и неговите неверни приятелчета — тя удари по масата ядосано. — Когато Кор е създал тези земи, той ги разделил на два големи континента, отделени от безбрежен океан, и заповядал на сестра си Луна да направи тези води непроходими, така че Изтокът никога да не се срещне със Запада. Образованият, благороднически и просветен Запад и долният, покварен, идолопоклоннически Изток никога не ще се срещнат, под Слънцето или под Месечината — така било писано. Но Мийрос, един от Първонаследниците ни, прекалено страхлив, за да се включи в борбата за освобождение на Юрос от римонското робство, напуснал задругата на Благословените Триста и построил онзи прокълнат мост, източник на всички наши злочестини! Понякога се чудя, дали Антонин Мийрос въобще осъзнава какво е сторил?

На мен поне ми изглеждаше напълно убеден последния път, когато го видях, мислеше си Гейл. Питаше се дали Лучия Фастерий наистина вярва в тази фанатична доктрина, която проповядваше. Изглеждаше интелигентна, образована — дори и някак мила. Но в погледа й като отровна змия се прокрадваше някаква маниакална нотка.

Изведнъж тя се спря зад стола си и хвана здраво дървената облегалка с ръце.

— Вече в продължение на век ставаме свидетели как мостът се спуска на всеки дванайсет години, когато отливът е достатъчно нисък и позволява прекосяването на океана. Виждаме как търговците се изсипват на талази през него и след това се завръщат с всякакви стоки от Изтока, причиняващи пристрастяване — опиум и хашиш, кафе и чай, дори и коприна и други луксозни продукти, които омайват нашия народ. На практика могат сами да определят цената на всяка стока. Банките предоставят кредити на търговците и по този начин изстискват напълно благородниците, защитници на маговете, които са превърнали Ронделмар в това, което е сега. Знаете ли кои са най-богатите в Ронделмар? Търговците и банкерите! Дебели, сервилни подлизурковци като Жан Беноа със своите търговски интриги. И какво мислите купиха те с нечестната си печалба? Нашите домове — нашата собственост — нашето изкуство, и нещо още по-лошо: изтъргуваха нашите синове и дъщери, нашата собствена кръв! — Лучия крещеше и слюнка лъщеше на устните й. — Тази измет откупува децата ни за съпрузи, за да може грешното им потомство да притежава всичко — злато и гносис, и така се ражда един нов вид — магьосническо-търговските, отвратителни, ламтящи за всичко мелези. Знайте от мен, господа, назрява война между хората на кесията и чистокръвните. Замислете се само: долните амбулантни търговци купуват нашите дъщери, за да създадат свои синове и дъщери, владеещи гносиса. А ние, маговете, какво правим в това време? Ние. Превръщаме. В курви. Нашите. Деца.

Лучия присви очи с мъст.

— Но властта не стои със скръстени ръце, приятели мои. Преди два лунни отлива ние нанесохме удар. Покойният ми съпруг император Магнус Сакрекьор се изправи неустрашимо пред отцепника Мийрос, който отстъпи пред силата му. Той знаеше, че Мийрос няма да посмее да разруши собственото си творение и нашите войски нахлуха в Антиопия, наказаха неверниците. Завоювахме Дхаса, Джавон и Кеш и установихме там своята власт, която да управлява от нашето име, и да обърне езичниците към корианството. Но най-важното от всичко, успяхме да унищожим търговците: разрушихме доверието, изградено между Изтока и измамниците на Беноа. Въпреки известните страдания, които и нашите хора понесоха, ние съумяхме да отслабим позициите на търговците и банкерите.

„Известни страдания“ ли?, помисли си възмутено Гейл. След вас последваха бедност, немотия и размирици, но пък вие поне успяхте да свалите с няколко процента печалбите на търговците, нали?

Лучия кимна към Бетилон.

— Томас и хората му защитават Йебусалим и се подготвят за следващия Поход, но предишните два опразниха сериозно хазната ни. Нашият народ ни даваше, и то наистина щедро, и при все това ние все още дължим милиони на онези проклети търговци и банкери — а те продължават да преуспяват, да увеличават влиянието си — и все още купуват нашите деца.

Ако четири пети от богатствата, задигнати в Похода, не бяха попаднали в личните съкровищници на някои определени кралски личности, може би хазната ни щеше да е в много по-добро състояние сега, размишляваше Гейл и хвърли поглед към Кейлан Дубрейл, който сякаш се опитваше да удържи същата мисъл.

Императрицата майка седна, лицето й бе все още румено от вълнение, но гласът й стана по-хладен:

— Нека съм напълно откровена с вас, господа: императорският трон никога не е бил така отслабен — разбира се, не е поради каквато и да е слабост на императора ни — побърза да добави тя, когато Констант се размърда недоволно, — макар и само още дете по онова време, Констант бе проницателен и предприемчив, поведе Втория поход и затегна властта ни над долината Хеб. Но търговците, те купуват душите ни и превръщат избраните от Кор в пасмина от дюкянджии. Друг наш враг остава и херцог Екор от Аргънди, брат на покойния император — повече от ясно е сега, че той отчаяно желае трона и цял Аргънди изпълнява безропотно заповедите му. Кръвта ми кипва, когато се замисля, че единственият чичо на сина ми крои подобен заговор срещу нас. Той трябва да бъде унищожен. Освен това — погнусата бе изписана на лицето й, — още една зараза се прокрадва в кралството ни: роби от Антиопия, доведени тук, за да вършат работата на почтеното население на Юрос. Нямам никакви възражения срещу продаването в робство — в крайна сметка само за роби ги бива онези сидийци — но да допуснем тези мътнокожи сред нас е прекалено — трябва да ги изтребим до крак!

Гейл забеляза как Дубрейл потисна тежка въздишка. Разбира се, ковчежникът изкарваше състояние от таксите върху търговията с роби. Обзалагам се, че не би ти се харесало, ако тези сделки се прекратят…

Лучия вече изобщо не приличаше на светица.

— Това са нашите врагове, господа: търговците, херцог Екор, мътнокожите и Мийрос. Той преди всички — тя пое дълбоко дъх. — Всички те трябва да умрат.

Тя замълча и лицето й помръкна. Мъжете на масата закимаха одобрително и Гейл сметна за благоразумно да стори същото. Ето как разсъждавали светците.

Лучия се обърна към Белоний.

— Нашият приятел магистър Вълт е открил разрешение на всички тези проблеми. Сега давам думата на него, за да чуем всички от първо лице плана, с който ще спасим кралството си.

На момента Вълт се изправи и се поклони.

— Пресвята лейди, не бих и могъл да обобщя настоящата ни ситуация по-добре. Позволете ми да започна с подобаващото представяне на приятеля ми и колега Гървон Гейл — благодарение на неговата мрежа от информатори, ние успяхме да изготвим този план. Очите и ушите на този мъж са навсякъде, по всяко време: Гървон е може би най-добре осведоменият мъж на Урте.

Гейл се сдържа да не му отправи един от своите самодоволни погледи.

Вълт продължи грациозно:

— Планът ми обхваща трите основни въпроса, които Императрицата майка постави: проблемите с търговците, с херцог Екор и с езичниците от Кеш. Най-просто казано, ще ги унищожим до един и ще започнем, както Майка Лучия потвърди, с разрушаването на моста. Левиатан се простира от Понтус и достига отдалеченото на повече от петстотин километра крайбрежие на Дхаса, без да се отклони нито за миг. Това е една удивителна постройка.

— Изобретение на дявола — промърмори Бетилон.

Да, на дявола, но пък е и изобретение, от което си припечелил доста сериозно, помисли си Гейл.

Вълт продължи невъзмутимо:

— Преди двадесет и три години, през 904-та, император Магнус премина по моста с четирите си легиона. Антонин Мийрос можеше да ни спре, да посече десетки хиляди рондийски войници и цивилни — разбира се, щеше да погуби и собственото си творение. Всеки присъстващ щеше да загине, а и самият император щеше да падне в последвалата суматоха. Но Мийрос и Ордо Коструо не предприеха действие, като така допуснаха император Магнус да превземе моста, както и Йебусалим. Надявахме се, че сме сторили всичко по силите си, когато мостът се вдигна отново. Търговските гилдии бяха претърпели значителни загуби, а много от тях бяха напълно разорени. Въздушната ни флота обаче разполагаше с недостатъчен ресурс и в крайна сметка гарнизонът ни в Йебусалим бе масово изклан от многобройните племена на езичниците — най-тежкото ни военно поражение. През 916-та, Ваше Величество — изрече той с поклон към Констант, — отмъсти за тези загуба и затвърди властта ни в Йебусалим като направи милорд Бетилон тамошен управник и изстиска до стотинка тъмнокожите варвари.

Бетилон и Корион се подсмихнаха злорадо на думите му, а Гейл трябваше да признае, знаеш отлично какво да кажеш, приятелю.

— Сега сме изправени пред Третия поход: след една година мостът Левиатан ще се появи от морските дълбини и ние ще преминем по него за пореден път. Цял Кеш ни очаква. Съборът на Амтех в Гатиох неотдавна се обяви за шихад, свещена война, която задължава всеки последовател на вярата в Амтех да грабне оръжието и да се изправи срещу нас. Третият поход ще бъде нещо невиждано досега, ще е историческо събитие, необятно и епохално. Трябва да приемем факта, че досега сме имали определени поражения. В Джавон, кралство от ключова значимост, династията Доробон, която поставихме да управлява, беше свалена от власт и изместена от рода Нести, по произход стар сенаторски род от Римони. Джавон, населен от римонци и родственици на народите от Кеш, наречени джафи, се простира на североизток от Йебусалим и контролира подстъпите към долината Джаси. Успеем ли да завземем Джавон, пътят ни до Йебусалим и Кеш е открит. За да подсигурим успеха си, трябва първо да овладеем Джавон. Земите му са сложни за преход, но моят колега ги познава много добре. Сега Гървон ще ви разкрие плана ни за Джавон.

Гейл се огледа и облиза изведнъж пресъхналите си устни. Император Констант изглеждаше отегчен, но Лучия се бе навела напред, погледът й бе закован в него. Корион и Бетилон имаха сърдит, отбранително настроен вид, а Дубрейл изглеждаше сякаш е седнал на нещо бодливо. Единствено висшият прелат Уъртър като че ли се чувстваше удобно. Ех, тази религия: балсам за душата.

Гейл се прокашля и заговори:

— Ваши Величества, когато преди шест години джавонийците свалиха от власт Доробон, Олфъс Нести бе избран за новия крал. Забележете, казвам „избран“, защото в Джавон се следва старата римонска традиция за избор на владетеля, но в този случай имаше и малка уловка. Може би ще се изненадате, като разберете, че там човек не може да се възкачи на трона, ако кръвта му не е смесена — както римонска, така и джафи. Това условие е прието като мярка за предотвратяване на гражданска война, още когато римонците се заселват по земите на Джавон. Олфъс е от смесено потекло, а жена му, майка на двама сина и две дъщери, е джафи. Миналата година скроих злополука, с която убих по-големия му син и наследник. Сега дъщерите му са на по седемнайсет и шестнайсет години, а по-малкият син на седем. И повече деца няма да му се родят. Ако Олфъс умре, най-голямата дъщеря ще поеме регентството, докато седемгодишният й брат не навърши пълнолетие.

— Син и наследник? — попита учудено Лучия — Не избират ли нов крал?

Гейл поклати глава.

— Както вече казах, нещата в Джавон са малко по-странни. Ако избраният крал загине насилствено, само някой с неговата кръв наследява трона — мярка, въведена, за да се предотврати убийството на владетеля.

Корион и Бетилон се подсмихнаха, а императорът ги последва — Констант се бе възкачил на трона след загадъчната смърт на баща си и по-голямата си сестра.

Гейл притихна, докато вниманието им отново се съсредоточи върху него.

— След няколко месеца Салим, султанът на Кеш, ще постави на Олфъс ултиматума Джавон да се включи в свещения шихад. Олфъс, разбира се, ще се подчини на условията му: все пак е наполовина римонец и наполовина джафи, и тези му две половини мразят Ронделмар от дъното на душата си. Затова и ние трябва да организираме преврат в Джавон и да възстановим властта на Доробон.

— Каква подкрепа има Доробон в Джавон? — попита Калтъс Корион.

— Семейство Горгио е вторият по големина род от Римони и е един от основните нарушители на реда по време на управлението на Доробон. След преврата на Нести те бяха отлъчени от обществото. Заможни са, но кръвта им почти не е смесвана с тази на джафите и затова от тях никога не е бил, а и никога няма да бъде избран крал. Те ще са и основният ни съюзник във възстановяването на Доробон на трона.

— Кой е наследникът на Доробон? — попита Кейлан Дубрейл.

— Наследникът се казва Франсис Доробон: в момента всъщност се обучава в Норос и е съученик на вашия син Сет, генерал Корион. Майка му и сестра му живеят в двореца на губернатора в Йебусалим.

— Премахнете само онази дърта вещица вдовицата и имате пълната ми подкрепа — измърмори Томас Бетилон.

— Колко от вашите магове се намират в Джавон, магистър Гейл? — попита Лучия.

— Ваше Светейшество, управлявам охранителна компания, която наема магове като телохранители на видни хора. Служителите ни действат успешно от десет години насам в Норос, Брича и Лантрис и в Джавон от четири, или откакто крал Олфъс Нести потърси услугите ни. Трима от моите магове са разположени в двореца му, за да „защитават“ семейството; намират се в идеалната позиция да се погрижат за всички Нести щом ръкавицата е хвърлена — моята ръкавица, която ще падне при вашата заповед.

— Колко интересно — подсмихна се Уъртър. — Управляваме движението на норосийска ръкавица.

— Може ли да се разчита напълно, че подчинените ви ще убият Олфъс и семейството му? Кои са те? — попита Лучия, а погледът й блестеше.

— Рът Сордел е личен пазач на краля; Самир Тагуейн е охрана на кралицата, а…

— Тагуейн ли? — прекъсна го Корион — Самият Инферно? — генералът изглеждаше впечатлен.

— Същият. А Елена Анборн отговаря за децата на Олфъс.

— Някаква жена? — намуси се Томас Бетилон. — Ще може ли да убие заръчаните й жертви?

— Не можеш ли да повярваш, че ние жените сме способни да извършим повелята на Кор, каквато и да е тя, Томас? — Лучия го смъмри тихо. — Убедена съм, че магистър Гейл подбира подчинените си с необходимата съобразителност за техните качества, нали е така, сър? — тя погледна открито Гейл с очите на граблива птица. — Тази жена ще убие децата, нали магистър Гейл?

— Тя е една безсърдечна кучка, ако простите цинизма ми, Ваше Светейшество — отвърна той с равен тон. Ето, Елена, Императрицата майка узна името ти по възможно най-добрия начин. Най-накрая слава!

Лучия се усмихна победоносно.

— Чудесно, вече я харесвам много… — изведнъж се сепна, а челото й се сбърчи — Я, почакай, Анборн ли каза? Не се ли продаваха и Анборн на търговците?

Гейл сведе примирено глава.

— Разбира се, напълно права сте. Сестра й Тесла е омъжена за търговец, но в момента е просто една развалина. Елена не е разговаряла с нея от години. Елена бе една от доверените ми Сиви лисици по време на Бунта. Сърцето й е от камък, Ваше Светейшество. Тя е родена за убиец.

— Осведомен сам, че споделяте постелята си с нея — отбеляза Кейлан Дубрейл.

— Това беше преди доста време, милорд. Така я държах лоялна.

— Така, както един мъж не трябва да мисли с пениса си, така и една жена не трябва да се доверява единствено на вагината си — заяви Лучия, очевидно развеселена от начина, по който мъжете се смутиха от цинизма й.

— Е, Гейл, ако пенисът ви вече няма власт над нея, то тогава как я контролирате? — поинтересува се Бетилон, практичен както винаги. — Или въобще който и да е друг от подчинените ти, ако просто решат, че им е дошло до гуша от убийства и притежават вече достатъчно злато, за да изкарат до края на живота си?

— Милорд, наемните ми убийци добре съзнават, че няма връщане назад. Няма достатъчно безопасно убежище; никой не е недосегаем. Неподчинението им към мен е равносилно на подписването на собствената им смъртна присъда. А също така управлявам и спестяванията им: и за секунда да остана недоволен от тях, ще загубят всичко спечелено досега.

Бетилон се ухили иронично.

— Така по̀ бива — той сръбна от виното си. — И кога ще нанесем удара? Колкото по-скоро, толкова по-добре — и един ден не минава в Йебусалим, без онази дърта чанта Доробон да не мрънка за Джавон.

— Определянето на точния момент е от жизненоважно значение. Убийствата ще дестабилизират кралството и Доробон ще има нужда от достатъчно време да установи ред и да вземе властта преди Похода. Затова и планът ни предвижда да нападнем до три месеца, през октен, като така ще разполагаме с точно девет месеца до Лунния отлив. Ще елиминираме едната от дъщерите и ще омъжим другата в семейство Горгио, като по този начин ще придадем своеобразна достоверност на новия режим и Доробон ще успее по-лесно да получи властта — Гейл се огледа, всички наоколо кимаха леко с глава. — Когато мостът Левиатан се спусне идната година, Джавон вече ще е в наши ръце.

— А какви мерки в случай на непредвидени обстоятелства сте взели? — попита Дубрейл — Много малко планове сработват без никакви грешки.

Твоите може и да не сработват, но моите успяват. Гейл едва се сдържа да не го изрече на глас.

— Имам връзка с много други магове, които могат да се включат, сред които и ненадминати майстори на формата — той погледна Императрицата майка, когато нещо трепна в погледа й. Да, много добре знаеш, кого имам предвид. — В случай, че нещо се обърка, грешката ще бъде поправена незабавно.

В стаята се възцари тишина. Гейл сръбна внимателно от виното си. Беше от сорта Огенхайм Солвин, много добра реколта. Прекалено добро, неразредено с вода. Неохотно бутна настрани чашата си.

След около минута мълчание, Лучия плесна с ръце:

— Благодаря ви, магистър Гейл. Отлично. Първата фаза на плана звучи обещаващо — огледа хората около масата. — Всички вече сигурно сте прочели детайлите в документите, които ви изпратих. Има ли възражения към считането на въпроса с Джавон за решен?

Гейл затаи дъх, но никой не се обади.

— Отлично — каза доволно Лучия. Бръкна под масата и удари някакъв звънец.

Вратарят се появи.

— Хюго, донеси, моля те, кафе за всички. Ще се насладим на даровете от завоеванията си докато все още можем — тя отново се усмихна на всички, отново беше грижовната майка на своя народ.

Докато всички изправени изпъваха крайници и сърбаха черното си кафе на малки глътки, Императрицата майка се приближи към Гейл. Той се поклони почтено, но тя сърдечно отмахна с ръка жеста му.

— Разкажете ми повече за тази жена, Елена Анборн. По-трудно е за една жена да убива, от мен да знаете — отбеляза тя с нотка на извинение, сякаш не беше тя жената, за която се говореше, че е убила съпруга си, за да може доведеният й син да вземе властта; че е ликвидирала двама любовници по време на безвластието и още трима оттогава насам; че е заръчала организирането на двата Похода, всеки от които бе завършил с милиони жертви.

— Като цяло, Елена е едно егоистично същество, Ваше Светейшество. Задвижва я единствено личната облага. Няма и да се поколебае.

Не ме разочаровай, Елена. Сега и въпреки всичко, не ме разочаровай.

Майката на народа, Светицата на империята се усмихна великодушно.

— Дано да сте прав, магистър Гейл, или в противен случай ще й начукам меч с широко острие в задника. Както и във вашия — тя плесна енергично с ръце, очевидно освежена от кафето. — А сега, господа, обратно на масата. Магистър Вълт ще ни разясни и втората част от плана си.

2.
Носи камъните си

Джавон/Джа’афар

Безплодна земя, приютила народи от Кеш, наречени „джафи“. След спускането на моста Левиатан, много римонци се заселват по тези територии, тъй като климатът е благоприятен за отглеждането на култури от техните родни земи. След гражданска война през годините след 820 г. проповедник от Лакх, познат като Кишан Дев, посредничи при установяването на забележително споразумение, с което монархията става демократична, а за кандидатите за властта условията са както голямо богатство, така и, трудно за вярване, но факт, смесена кръв на римонец и джафи. Интересно е, че споразумението се спазва през по-голямата част от съвременната история на Джавон, докато рондийският род Доробон не заграбва незаконно властта след Първия поход.

Академичен съвет на Ордо Коструо, Понтус

Брокена, Джавон, континента Антиопия

септинон, 927 г.

десет месеца до Лунния отлив

Първите лъчи на изгрева се разпръснаха над земята и осветиха безоблачното небе. Загледана навън, Елена Анборн вдигна ръка, за да закрие очи, притаила дъх пред девствената красота на светлината, прокрадваща се в мрака. Планините лилавееха, а маслинените гори блещукаха в сиво, като камъчета насред пясъка. Под нея се разпростираше заплетеният сноп от улиците на Брокена, столицата на Джавон. От града вече се носеха отдалечени звуци на оживление, облечени в черно жени и мъже с бели тюрбани се бяха запътили за сутрешната си молитва. Първите лъчи погалиха купола на огромния Дом ал-Ахм, храм на Амтех, и виещи гласове, напяващи молитва, по-стара дори от самия град, се възнесоха още по-високо, приканвайки вярващите люде. Елена изпита странен порив да ги последва, да изпърха с криле към улиците и да стане част от обществото, събиращо се в сенките на купола — не поради някаква привързаност към вярата в Амтех, а поради нарастващото силно желание да принадлежи някъде.

Съществуваше ли наистина такова място? Със сигурност не беше тук, където тя бе светлокож западняк сред тъмните тонове на Изтока, пълната противоположност на представите за жена. Неомъжена, тя бе воин, а жената трябваше да си намери съпруг, да се установи в пределите на дома му — тя обаче беше маг, а тук маговете се считаха за потомци на Шайтан. Въпреки всичко обаче тук тя се чувстваше у дома.

За жена бе висока и обикновено се обличаше като мъж. Тялото й бе мускулесто и здраво като камък. Лицето й бе загрубяло от слънцето и от годините, изсветлелите от слънчевите лъчи коси бяха вързани на опашка, бледосините й очи наблюдаваха зорко наоколо, докато се бе навела от прозореца на стаята си в кулата на кралския дворец. Властващите Нести й бяха подсигурили мястото за тренировки. Беше поискала „каквото и да е, стига да има хубава гледка“ и те й бяха дали гледка към града, пустинята, планината и небето, навсякъде, където се обърнеш. Земята бе сурова, но благодатна, изпъстрена със сурови, но благородни хора.

За момент й се прииска да остане тук след като всичко приключи, но знаеше много добре, че е невъзможно. Влюби се от пръв поглед в пустините, пясъците отекваха в една празнина у нея. Това място страшно ще ми липсва — дори смрадта на тържището, където мъжете пикаят върху стените и всеки вид боклук е зарязан да изгние, тук, където животинските изпражнения са гориво, а хората се къпят в реката, която прилича на отводнителен канал. Но ароматът на кафе се носеше в утринния въздух; усещаше го даже тук на кулата, а цветовете на коприната, виковете на търговците и вездесъщото напяване и молитвите на свещениците… те бяха обладали съзнанието й завинаги.

Докато отпиваше на малки глътки от ароматното кафе, тя се опита да си представи влажните и мрачни родни земи, но картина не изникваше. Брокена беше прекалено ярка, не позволяваше подобни мисли. Утрото бе хладно и ниска мъгла, примесена с пушек от лагерни огньове, се носеше над широките пустинни земи. Зимата наближаваше, въпреки че дните все още бяха горещи. Дъждовният сезон бе приключил за 927-ма; дъжд нямаше да завали преди юлсепт догодина, а тогава вече ще е настъпил Лунният отлив, мостът Левиатан ще се е издигнал от морето, а войната отново щеше да залее Урте.

Тъкмо щеше да се извърне, когато малък беловежд дрозд запърха с криле и изписука приветливо преди да кацне на перваза. Без да се уплаши нито за миг, птичката остави Елена да извади бележката от малка торбичка, прикрепена за крачето му. Още върху нея разпозна магическите инициали на Гървон Гейл и образът му лумна в съзнанието й — строен, свободен и самоуверен. Моят любовник — дали мога все още да го нарека така, след като не сме се виждали вече от година? Във всеки случай, си остава шефът ми. Пазителят на богатствата ми.

Почти бе прибрала бележката в джоба си, без да я погледне. Не й се искаше да знае каквото и да имаше да й каже той. Но осъзна, че това щеше да е глупаво от нейна страна. С тежка въздишка тя разтвори хартийката. Беше кратка и ясна. Носи камъните си. Друго не бе необходимо, тези три думи казваха всичко. Носи камъните си: това беше начинът за Гървон да каже „Ще се действа скоро: стягай чантите си и бъди готова да напуснеш до второ нареждане.“

Елена си направи кратък обзор наум: спалните й покои бяха почти празни, освен малко шкафче с дрехи и няколко подаръка от кралското семейство — няколко копринени джафски шала, бекира-наметало, с което да излиза навън, както и мечът й. Носеше на шията си тюркоазния амулет, който помагаше за провеждането на гносиса. Не беше много, особено за живот като нейния, посветен на безкрайна битка. Разбира се, имаше и злато, равняващо се на работата през целия й живот, злато… цялото в ръцете на Гървон.

Запозна се с Гървон Гейл, когато се присъедини към Горската стража на Норос през 909-та. Тогава беше на двадесет и една. Нечистокръвна дъщеря на нечистокръвни родители, тя завърши през 906-та, когато вече бе прекалено късно да се присъедини към Първия поход, нахлуващ в Йебусалим. По-голямата й сестра, Тесла, участваше в него и едва не загина. Елена бе постъпила във Волсай, имперското разузнаване. До 909-та, когато вече бе очевидно, че се задава бунт, както повечето агенти, родени в Норос, и тя напусна Волсай и се присъедини към Норосийската кралска армия като разузнавач. Наскоро завърналият се от Похода Гървон Гейл бе нейният капитан. Тягостта от живота и цинизмът му му придаваха обаяние, което я караше да се усмихва, а и той единствен не се отнасяше с нея като с по-слаба, както правеха повечето. Бяха се сближили по време на общи мисии и когато веднъж тя събра кураж и влезе в палатката му през една студена дъждовна нощ, някъде на север от Кнеб, с поглед, съхранил жив ужаса на поредното клане на Бетилон, разбра, че и той се нуждаеше от нея също толкова силно, колкото и тя от него.

Бунтът беше някак странно славен, дори в падението им. Въпреки всичко, което бе видяла и сторила — и макар и да е ужасно, когато го изрича сега — на Елена й бе харесало ужасно много. В поредица от изключителни победи армията на магистър-генерал Роблър бе унищожила видимо по-многобройните войски на Ронделмар, победи, които и до ден-днешен се посочваха в учебниците като видни примери за военно дело. Доверените Сиви лисици на Гейл бяха герои, народът ги укриваше и се грижеше за тях, и макар и за миг победата изглеждаше достижима, въпреки всички препятствия. Но обещаната от съседните кралства подкрепа така и не пристигна; тайнствените магове, които предричаха триумфа, се бяха изпарили и легионите на Норос постепенно бяха изолирани и обградени. Войските на Вълт капитулираха в Локхазан, оставяйки Роблър и подчинените му приклещени от наближаващата зима по високите долини, където загиваха един след друг като кучета, докато генералът също не се предаде.

Времената след Бунта бяха тежки за Елена. След две години на постоянна опасност, нормалният живот за нея бе немислим, затова и се присъедини към новата шайка на Гейл от магове-шпиони. Официално те предоставяха защита на по-заможните, но в действителност работата им беше много по-мръсна: тайно те извършваха шпионаж и убийства. Рондийците искаха да изтребят до крак отцепниците, които бяха заплашили да се включат в Бунта в Норос, и така тя се озова на страната на противника, принудена да преследва враговете на Империята. Това я тормозеше известно време, но скоро се научи да нехае. Отиваше там, където Гървон й кажеше, убиваше жертвите, които той й посочеше. Съвестта й угасваше, а сърцето й се превърна в скална буца, докато тя прерязваше гърлата на добри хора и избиваше невинни, които имаха нещастието да станат свидетели на нещо неподходящо. Превърна се в постоянно изменящ се комплект от лъжи и илюзии; освен златото, нищо друго не бе от значение. Така достигна и до сегашната си позиция, най-доходоносната от всички до сега: да защитава краля на Джавон и семейството му по време на Похода. Трябваше само да се грижи за сигурността им, дори за пръв път от години можеше да използва собственото си име.

Отне й доста време да си припомни, че е нещо повече от просто едно оръжие, но децата я бяха пречупили, с инстинктивната си готовност да й се доверяват, с искрените си усмивки и глупави игри, които я караха отново да се смее. Четири години, през които се почувства отново жива, през които осъзна, че животът не е просто подготовка за следващото убийство. А сега това…

Носи камъните си…

По дяволите! Та аз принадлежа тук, Гървон…

Пусна птичката да излети и се опита да прогони отровната й малка бележка от съзнанието си. Започна да загрява за сутрешната си тренировка, а движенията й вдигаха прах, която проблясваше в лъчите светлина, проникващи в сенчестата стая. Далечните молитвопения и граченето на гаргите постепенно стихваха, докато концентрацията й се задълбочаваше. Тя се разтягаше, завърташе, риташе и удряше с юмруци във въздуха, загрявайки добре около механизъм, разположен в центъра на стаята. Най-накрая се спря, взе един дървен меч, облегнат на стената, и се обърна с лице към машината.

— Бастидо, ипо — изрече тя високо и с гносис в гласа и съоръжението оживя. От шлема в горната му част заискри бледа, кехлибарена светлина, четирите му крака се разгънаха като на паяк и задвижен от гносиса, механизмът пристъпи напред със злокобно изящество. Във всеки от четирите си „крайника“ държеше затъпени оръжия: меч, млатило, боздуган с метални шипове и копие. Под шлема имаше малък щит, който се извърташе към нея зловещо на оста си, докато тя се движеше в кръг около него. Изведнъж мечът и копието я атакуваха заедно; тя парира острието с гностичния си щит, а удара на копието спря със собствения си меч и схватката започна. В продължение на четиридесет секунди тя се хвърляше и нападаше, отблъскваше атаките срещу себе си и обикаляше в кръг, докато не нанесе удар точно в шлема и машината изпадна в мрачна неподвижност, въпреки че продължаваше да я следи просветвайки през забралото си, като напляскано детенце.

— Размазах те, Бастидо — изрече запъхтяно тя.

Повечето момичета магове отказваха да се пробват в тренировките с оръжия, а тези, които се прежалваха, обикновено бяха прекалено нежни и плахи, за да издържат до края на тежката схватка. Но Елена винаги бе мъжко момиче, израснало на село, където можеше да вилнее на свобода. Беше понесла плесници и удари, след като се бе присъединила към облагащия с физическо насилие строй, докато най-сетне не получи признанието на Майстора на острието — Батто. Тя бе единственото момиче от арканум колежа д’Етиен в Брича, което завърши с пълно отличие в битката с оръжие. Бастидо — или „Копелето“ — беше подаръкът й от Батто на раздяла.

Тя се подготви и изрече:

— Бастидо, duo.

Този път машината бе по-настъпателна, ударите й — по-ловки, а движенията й — все по-малко схематични. Боздуганът се включи в мелето и вече три оръжия бяха постоянно насочени към Елена, която не спираше да скача и да се премята, да използва въздушен гносис, за да връхлита и да се оттегля, да отскача от стените, да отбива атаките със сила и прецизност, докато не нанесе повторен решителен удар. Беше плувнала в пот и дишаше тежко. Бастидо потрепваше сякаш разгневен и готов всеки момент да й се нахвърли. Като че ли казваше: Давай, изпробвай ме на cinque.

— Няма да стане, Бастидо — ухили се тя. Беше изпробвала петата програма само веднъж и схватката приключи за броени секунди. Три зашеметяващи удара й бяха счупили ръката, в която държеше меча си и две ребра и се наложи Гървон да я издърпа от боя. Не мислеше да го повтаря — щеше винаги да си остане недостижимо ниво на тази й възраст. Въпреки това продължи с още една схватка, този път на tre, като няма и половин секунда след като го неутрализира, понесе силен удар с боздугана в лявото си рамо и полетя назад.

— Ей, удари ме след като те бях победила — оплака се тя.

Машината почти се усмихна самодоволно. Понякога направо изглеждаше жива.

Елена пое дълбоко дъх, накара Бастидо да се върне в ъгъла и деактивира гностичното му задвижване. Умираше от жажда и преди да излее остатъка й върху главата си, изпи няколко големи глътки вода от кофа, която бе домъкнала по-рано по стълбите. Подгизналият плат прилепна към тялото й, изстудявайки силно загрялата й, потна кожа. Усещаше как лицето й гори, представи си розовия му оттенък под луничките и бръчките си. Погледна към туниката си, плътно опъната по плоските й гърди, твърдия корем и стегнатите бедра. Добре знаеше, че не се вписва в ничии представи за красота, дори и в тези на други магове, за разлика от останалите й познати жени. За секунда отново я обзе силна самота, но тя я прогони с досада.

Как ще изнеса Бастидо оттук? Донесох го с мен, само защото мислех, че ще си тръгна с достойнство…

Носи камъните си… Защо? Ще си тръгнем просто така ли? Какво се случва?

Елена потрепери. Забрави. Мисли си само за парите. Загърна се с едно джафско одеяло и излезе от стаята, за да потърси баня и гореща вода.

Половин час по-късно, чиста и пременена с ефирна дълга джафска риза, която наричаха салвар, Елена придружи господарските деца до параклис на соланската вяра. Покритите с релефи стени от пясъчник бяха зацапани със сажди от горящите факли, а медните орнаменти зад олтара — образ на Слънце над Луна имаха нужда от добро излъскване. Възрастният солански жрец-друид извършваше възлияние и напяваше ритуалните заклинания, с които да призове силата на новия ден. Цялата обстановка беше скучна и натоварваща — вярно беше, че соланската вяра бе най-старата в Юрос, религия на римонците, някога доминираща на целия западен континент, но тук на изток, тя беше като младо дръвче, растящо на безплодна почва.

В параклиса се бяха събрали само дванайсет души. На предните редици седеше крал Олфъс — кожата му тъмнееше на фона на белите му къдрици и брада, добродушното му лице беше приело сериозно изражение. Той трябваше да поддържа и двете вероизповедания на Джавон — римонската соланска вяра и вярата на джафи в Амтех, което означаваше да прекарва много от времето си на колене. Елена не знаеше дали господарят й изповядва от сърце някоя от тях. До него седеше съпругата му Фада, загърната с бекира-наметалото си. Беше тук по задължение, не се интересуваше изобщо от соланската вяра. Децата им бяха зад тях, увити в топли дрехи срещу студа: малкият Тимори, седемгодишният наследник шаваше отегчено. Поглеждаше към Елена от време на време и й махаше с ръка, докато не го зърнеше Солинда, която веднага го смъмряше. Солинда беше най-висока сред децата, но втора по възраст, имаше кестенява коса и дълги изящни крака. Тя бе красавицата в семейството, макар че Елена харесваше повече тъмните и по-екзотични черти на Сейра. Най-голямата и покорна дъщеря бе потънала в дълбока молитва.

Колегите на Елена — Рът Сордел и Самир Тагуейн, се бяха изтегнали близо до вратата с пълно пренебрежение. И двамата изповядваха корианството и не се притесняваха да го покажат, дори и така да обидят някого. Бяха й противни и се радваше, че може да е далече от тях. Трима мъже от стражата също бяха дошли с тях, двама млади подчинени стояха до вратата, а началникът им, коленичил до Елена, се молеше с тих глас. Лоренцо ди Кестрия имаше гъсти къси къдрици и грубовато красиво лице. Млад син от фамилия съюзници, той беше пристигнал в Джавон преди няколко месеца и Олфъс го назначи като част от охраната си. Ухаеше на карамфили и канела, лилавата му туника беше намачкана, но чиста. Той срещна погледа на Елена и й се усмихна. Тя извърна глава. Лоренцо й харесваше, но не искаше — или не можеше да си позволи — обвързвания. Не и сега. Носи камъните си…

— Отче Сол, обръщаме се към теб с молитва — напяваше друидът Прато, — Сестро Луна, молим се на теб. Запази ни в този пир на Сауин. Пази ни в тези зимни нощи, приюти семената на пролетта. Освети пътя ни, молим те.

Елена започна да шава нервно като Тимори. Спокойните слова и разказът на друида за сезоните и тяхната цикличност не успяваха да й донесат вътрешен мир. Тук, където сезоните бяха различни, думите му въобще не бяха на място — беше абсурдно да се молиш за закрила от зимата, когато в Джавон това бе вегетационният период. И все пак всичко това щеше да й липсва. В Юрос вече никой не изповядваше открито вярата в Сол. Корианството се бе наложило повсеместно; всяка друга вяра беше ерес, беше опасна.

Ритуалът завърши с отпиване на глътка вино и докосване с пепел и вода по челото от стария друид. Събраха се извън параклиса, а Лоренцо се навърташе с нескрит интерес покрай Елена, но тя знаеше как да отблъсне хладно един мъж, без да го обиди. Сейра се промъкна и я целуна по бузата.

— Buona Сауин, Елла — пламъкът на факлата се отрази в кафявите й очи. — Косата ти е мокра! Да не би да си се изкъпала и тренирала вече? Не знаеш ли, че днес е празник?

— Тренирам всеки ден, Сейра. Изглеждаш прекрасно днес. И ти също, Солинда — обърна се тя и към по-малката сестра, която се усмихна превзето, неоткъсвайки очи от Лоренцо. Толкова бързо растеше това момиче.

— Утре ще има големи танци — каза Солинда развълнувано, с поглед към рицаря.

Лоренцо й се усмихна, но отново се обърна към Елена:

— Вие обичате ли да танцувате, милейди?

Елена повдигна смаяно вежда:

— Не.

— Аз ще танцувам с всички рицари — заяви тържествено Солинда, засегната, че Лоренцо не й обръща внимание.

— Дори и с тромавите грозници? — попита Сейра заядливо.

— Само с красавците — отвърна Солинда, — като Фернандо Толиди.

— Бляк — отврати се Сейра, — не можеш да танцуваш с него, той е от онези Горгио.

— И какво от това? На мен ми харесва. А и татко казва, че вече е време да посрещнем отново Горгио в кралските обятия.

— Едва ли под кралски има предвид твоите обятия — отбеляза духовито Сейра, — както и да е, той прилича на кон.

Тимори се провря между момичетата и се притисна в крака на Елена. Тя го вдигна без усилие на раменете си и забеляза, че Рът Сордел прошепва някаква подигравателна забележка в ухото на Самир Тагуейн, докато двамата се отдалечаваха надолу по тъмния коридор. Сордел, единственият чистокръвен маг в екипа им, оглавяваше официално тази мисия, макар че Самир, с три-четвърти магьосническа кръв, беше най-страховит с предразположеността си към огнен гносис. Какво ли съобщение им беше изпратил Гървон на тях?

— Доня Елена — извика я крал Олфъс, — може ли за минутка?

— На вашите услуги, сър — отвърна тя и остави Тимори при Лоренцо.

— Не задържай съпруга ми дълго, Елла — каза нежно кралица Фада, — закуската ни очаква, а и имаме много гости днес.

Членовете на кралското семейство се завъртяха в сложен танц един покрай друг и последваха двамата рондийски магове по коридора. Елена се загледа в тях, а по лицето й се разтегли усмивка, докато Олфъс не постави ръка на рамото й и я придърпа обратно в параклиса. Друидът беше излязъл от задния вход, взел със себе си остатъка от виното за молитви, така че двамата се озоваха сами в стаята с приглушена светлина. Олфъс я отведе към местата за сядане в дъното и се настани до нея. Той изрече с топла усмивка:

— Радвам се да ви видя усмихната, доня Елена — каза той с плътен римонски акцент. — Бяхте толкова мрачна, когато пристигнахте. Може би слънцето и топлият климат ви се отразяват добре?

— Може би е така, Ваше Величество.

— Само „милорд“ е достатъчно помежду ни, доня Елена — отвърна Олфъс, което обикновено означаваше, че ще поиска нещо. — Знаете ли, че се обзаложихме за това, кой пръв ще успее да ви накара да се усмихнете? Солинда, разбира се спечели. С една глуповата шега. Помните ли? „Как да накараш един римонец да замълчи? — Завързваш му ръцете.“ Изведнъж вие се усмихнахте широко и след това се разсмяхте с глас, а Солинда започна да танцува из стаята.

Елена помнеше. Беше я заболяло лицето, толкова отдавна не бе използвала тези си мускули. Беше я заболяло и сърцето, сякаш бе допряла ледените си пръсти прекалено близо до горящия огън.

— Надявам се да е спечелила нещо хубаво.

— Рубинена огърлица от Кеш. Не ви ли каза?

— Не, Ваше Величество. Нямах представа, че постъпката й е била толкова важна.

Наистина ли изминаха четири години? Въпреки всичко бяха четири страхотни години… предишните бяха ужасни, с онази история с Гървон и Вейдия. Беше изключително облекчение да напусна Юрос.

Олфъс погледна нагоре към олтара:

— Беше голяма крачка за нас — да приемем трима рондийски магове в нашите среди, но когато Горгио наеха Доробон да шпионират за тях, нямахме друг избор, освен да последваме примера им, в противен случай те щяха да знаят всяко едно мое действие. Но тук хората все още не харесват маговете.

Това си е меко казано фактът на века. Вечното прехвърляне на топката за това кой ни мрази най-много — римонците, чиято империя унищожихме, или кешите, които поробихме след като нахлухме в териториите им.

— Децата ми ви обожават, Елла. Вие сте част от семейството ни. Но понякога се чудя, щастлива ли сте наистина тук? И обичате ли ги и вие? — очите му, този път със сериозен поглед, срещнаха нейните.

Елена усети как гърлото й изведнъж се сви и веднага кимна утвърдително:

— Разбира се, милорд.

Затова и ме боли толкова, че трябва да ви напусна.

Олфъс се усмихна.

— Buona — той я погали по бузата, а старото му лице се разтегли в усмивка. — Може би ще е хубаво да ви намерим мъж, Елла. Тогава ще можете да се установите тук с нас, а аз ще спра да изплащам безбожно високите такси на господаря ви Гейл.

— Олфъс, канцлерът пак ли ви е натяквал, че трябва да затягате кесията си?

Той се засмя, но не свали поглед от нея.

— Елла, всеки месец плащаме огромни суми за услугите ви, както и за Сордел и Тагуейн. Парите, които изплащаме за вас, си заслужават. Но за другите двама… те не ми харесват, затова и искам да ви наема директно като мой служител, а тях да ги освободя. Ще увелича двойно заплатата ви и така и двамата ще имаме изгода. Какво ще кажете?

Елена се стъписа от изумление. Нещо в нея подскочи: да бъде свободна, да не се налага да си тръгва оттук — не беше ли точно това желанието й? И да приключа с проклетия Гървон! Но какво щеше да стане с Тесла? Съпругът й правеше всичко по възможностите си, но таксите за обучение на сина им бяха невъзможно високи. Самата тя разполагаше с огромни суми в Норостийн, но беше сигурна, че ако напусне сегашния си пост, никога няма да види и пукната крона от тях. А да охранява кралското семейство сама можеше и да е лесно в мирни времена, но сега, когато Лунният отлив наближаваше…

Изведнъж се усети, че беше застинала така известно време, без да отвърне дори с някаква гримаса. Погледна виновно крал Олфъс и каза:

— Милорд, за мен ще бъде чест. Предложението ви ме ласкае, но ако Гървон не го приеме добре… — тя се намръщи, пресмятайки наум. — В негови ръце са всичките ми спестявания, които са много повече от това, което можете да си позволите вие.

Той смръщи вежди при тези й думи, но протегна ръка и я потупа по коляното.

— Доня Елена, в живота има по-важни неща от златото. Ние ви ценим, Елла — вие сте една от нас. Вие сте Нести — той се усмихна широко, — или може би ди Кестрия, ако позволите на Лоренцо да осъществи намеренията си!

Тя се залови за смяната на темата:

— Милият Лоренцо! Много е сладък, но аз съм тук, за да си върша работата, милорд. Не се изкушавам от такива мисли.

— Както винаги всичко е работа за вас, Елла — отвърна Олфъс с лека нотка на тъга. — Какви мъже изобщо ви изкушават, хмм? Може би крале? — заключи той с лукава усмивка.

— Фада направо ще ви кастрира, дори само ако ме погледнете! — Елена се засмя. Знаеше, че той се шегува, но харесваше свободата, която й позволяваше в общуването им.

Той се ухили в отговор и за момент заприлича на закачлив тийнейджър, но бързо възвърна сериозното си отношение:

— Елла, снощи получихме вест, че Хомейда, сестрата на Фада, се влошава все повече. Образуванията в корема й й причиняват страшни болки и Фада трябва да замине незабавно за Форенса да я види. Сейра и Тимори ще отидат с нея. Солинда настоява да остане тук заради бала, а как мога да й откажа, като знам колко много обича да танцува? Трябва да бъдете с децата, а Тагуейн ще ви придружи, за да охранява Фада. Ще останете там докато… предполагам, докато погребат Хомейда. Аз няма как да отида. Пратеник на Салим е преминал границата и трябва да съм тук, за да го посрещна.

Елена кимна, а мислите в главата й препускаха. Какво ли ще каже Олфъс на пратеника? Със сигурност ще засвидетелства предаността си към Салим. Може би и затова Гървон се оттегля? В противен случай ще се озовем на грешната страна по време на Похода. А това е и още една причина, поради която не мога да приема предложението на Олфъс…

— Сигурен съм, че ще намерим подхода, който ще удовлетвори всички ни — каза Олфъс, сякаш прочел мислите й. — Ние, джавонийците, знаем, че най-голямото изкуство е да правиш компромиси. Ще говоря с магистър Гейл и ще намерим изход, от който и двете страни да са доволни — Олфъс се изправи и сложи ръка на рамото й. — Грижете се за децата ми във Форенса, доня Елена.

Тя кимна безмълвно и се изчерви от внезапно обзелите я емоции, сякаш кръвта й се стичаше по артерии, които отдавна бяха извън употреба, и я изпълваше с непривични усещания. Не знаеше какво да каже, как да борави с отдавна притъпените чувства у себе си.

Олфъс, сякаш усетил това, се обърна и закуцука към вратата, затвори я след себе си и остави Елена сама в ехтящата тишина.

Остатъкът от деня премина сред мъглявина от религиозни ритуали, тъй като римонците отбелязваха вечерта на Сауин с пиршество в кралския дворец, което достигаше връхната си точка в традиционни танци и химни, последвани от тържествени среднощни песнопения около големия огън на открито, при който друидите повеждаха молитвите към Отец Сол за неговото напътствие и закрила през настъпващата зима. Олфъс беше величествен като самия Сол, а Фада — непроницаема и тайнствена като Лунната богиня. Сейра, облечена в сиво-сребристи одежди, пееше с тих глас, докато Солинда блестеше в злато и подире й се носеше редица от замаяни младежи. Тя танцуваше предимно с Фернандо Толиди, издънката на Горгио, един от малкото достатъчно разхайтени мъже, напуснали северните си крепости в Хийтел, заради празненствата в столицата. Беше типично за Солинда да избере партньор, който най-много би разстроил събирането им — макар и Фернандо да бе интересен млад мъж, най-привлекателен сред останалите от рода си. С танците си с него Солинда несъмнено щеше да всее смут и на големия бал утре вечер в двореца.

Присъстваха всички изтъкнати римонски фамилии, но не и джафи, които все още постеха на този последен ден от Свещения амтехиански месец. Честванията на Сауин се отбелязваха само от римонците; празненствата Айид на джафите, много по-пищни и популярни сред народа, щяха да превземат улиците на идния ден, а комбинацията помежду им щеше да се превърне в една огромна забава.

Елена се възхищаваше от историята на Джавон. Когато мостът Левиатан се спуснал за първи път, малка група римонци го прекосили, за да търгуват и открили, че климатът и почвите в Джа’афар (както те нарекли Джавон) на места са сходни с тези в Римони. Закупили земя и изпробвали да засадят маслини, грозде и други култури от техните земи. В следващите няколко години те преуспявали и забогатявали, а числеността им се увеличавала бързо, когато десетки хиляди емигрирали от дома преди Походите, в стремежа си да избягат от рондийското потисничество в Юрос. С много спогодби те избегнали война с местните джафи и така кралството днес бе силно. Чрез посредничеството на проповедник от Лакх се установил мир и се предотвратила гражданска война, а при споразумението се установило и задължението всеки бъдещ владетел да притежава смесена кръв. И двете страни не приели добре условието, но желанието да се избегне конфликтът било изключително голямо, а проповедникът бил дълбоко уважаван човек. В крайна сметка най-изтъкнатите семейства от двата народа се съгласили на смесени бракове и установяване на закони, които да защитават и двете религии, соланската и вярата в Амтех. Така постепенно се развила нова уникална нация, населяваща мястото, което Елена бе обикнала.

Тя рядко танцуваше за удоволствие, но понякога го правеше, за да зарадва децата. Нямаше никакво желание да става обект на разправии между самотните мъже. Лоренцо я наблюдаваше с преклонение, но тя не му обръщаше внимание. Докато онази нощ държеше за ръка Сейра и Тимори и пееше химна покрай огъня, с призив към Слънцето да се върне в пълната си сила отново на пролет, тя почувства топлината на пламък, който нито едно питие не би могъл да запали. Подозрително много приличаше на щастие.

През цялото време обаче сърдитата физиономия на облегналия се на стената Рът Сордел и мрачното лице на наливащия се с големи дози, намръщен Самир Тагуейн за миг не напуснаха съзнанието й. С вас съм, Олфъс. Нямам търпение да видя гърбовете на тези двамата.

По-късно изпрати децата и бавачката им Борса до стаите им в централната кула на замъка. Възрастната жена се бе подкрепила добре с римонско вино, но стъпките й бяха безпогрешни. Солинда можеше да танцува цяла нощ, но Тимори заспиваше в ръцете на Елена, а Сейра премигваше на парцали.

— Толкова се радвам, че оставам тук — заяви Солинда, — щеше да е ужасно да пропусна Айид. А балът утре ще е най-великият за всички времена!

Сейра сви рамене:

— Налага се все някой от нас да отиде с мама и да види леля Хомейда преди да умре — каза тя с неприязън.

Това напомни на Елена за собствената й сестра. Тесла бе изпълнена с енергия като Солинда, а тя самата бе тиха като Сейра. Затова може би и чувстваше Сейра като дъщерята, която никога нямаше да има, въпреки че за момичето шубраците и хълмовете, които Елена разучаваше като дете, сега бяха изместени от книги и нови идеи.

— Разбира се, че и аз искам да дойда — побърза да каже Солинда, за да не изглежда безчувствена, — но нали знаеш…

Сейра направи гримаса:

— Да, знам: Фернандо Толиди и така нататък…

— Не е честно! Танцувах с всички.

— Да, разбира се — прекъсна я Елена, — но сега е време за сън. Хайде по леглата, веднага!

Занесе на ръце Тимори в неговата стая, а Борса изпрати момичетата по техните. Момчето почти бе заспало, затова го остави с дрехите му, зави го и го целуна за лека нощ. Малкият принц на Джавон се губеше в огромното легло, но лицето му бе спокойно. Дебели канелени свещи разнасяха из стаите уханието си с привкус на рози, а пламъците им примигваха и сякаш раздвижваха фигурите от гоблените на стените.

Когато отиде при момичетата, Сейра я прегърна силно, обърна се и сякаш заспа на мига, макар че изпод завивката й се подаваше ъгълчето на някоя книга. Елена реши да я остави там. Солинда само й махна, мислите й все така завладени от рицарите, които се тълпяха тази нощ като мухи при нея.

Борса все още чакаше в преддверието. Както винаги остана да наблюдава, докато Елена се отдалечи на известно разстояние и започна да поставя гностичните си защити. Повдигаше ръце в отмерени жестове и от тях се появяваше мрежа от бледи бели линии, втъкани в стените, тавана, пода и най-плътни около вратите и прозорците. Това бяха защитите, които бе поставила тук и веднъж щом ги активираше, само тя или хора, получили разрешението й, можеха да ги преминават. На други достъпът бе отказван; можеха да навлязат, само ако бяха способни да понесат физическата и психическата болка, която те предизвикваха. Защитите не бяха непроницаеми, но, подкрепени от камъни, ключалки и решетки, бяха доста ефективни срещу нападения, освен ако нападателят не бе изключително способен и неотстъпчив.

След като приключи, Елена затвори Вътрешното си око и остави силите й да се разпръснат. Борса я гледаше спокойно, вече бе свикнала на тези нейни чудеса.

— Момичетата бяха много щастливи тази вечер — отбеляза възрастната гледачка. — Солинда расте толкова бързо.

— Може би прекалено бързо.

— О, в никакъв случай в лош смисъл. Хубаво е, че е нетърпелива да се омъжи, а и е добро момиче. Сейра би могла да вземе пример и да бъде малко по-общителна. Тя ще трябва да се омъжи първа, а дори не забелязва младите мъже — старата прислужница се намръщи. — Даваш й твърде много книги, Елла. Мисли прекалено много, а чувства толкова малко.

Елена повдигна вежда:

— Не е ли малко жестоко от твоя страна? Тя е принцеса и един ден ще споделя с някого властта над едно от херцогските владения, може би дори над цялото кралство. Много по-добре за нея е да знае как да мисли разумно.

— Първото й задължение ще е да роди деца — отвърна Борса — и тя трябва да е подготвена за живота, който ще й се наложи да води, а не този, който би й се искало да има.

Елена въздъхна тежко. Беше чула тези думи толкова много пъти, когато самата тя бе дете.

— Сейра е интелигентно, предано и смело момиче. Но също така има и много нежна и грижовна страна, добре знаеш това.

— Si, si, знам — Борса присви устни. — Просто мисля, че е малко хладна на моменти.

— Аз пък никога не съм забелязвала такова нещо.

— Но пък много биха потвърдили, че и ти си хладна — каза Борса. — Вие, рондийците, идвате от студени места; носите го в сърцето си.

Елена отвори ядосано уста, но се накара да я затвори. Борса беше тук от толкова много време, че й беше позволено да говори каквото си иска, било то и на рондийски маг.

— У дома в Норос съм една от най-веселите души на празненствата — отвърна тя лъчезарно.

— Така ли? — попита Борса.

— Не — Елена видно се прозя. — Ще си лягам.

— Само за да избягаш от досадната старица, а? — отбеляза шеговито Борса и я прегърна. След това си тръгна й Елена можеше да се върне в малката си стаичка.

Цяла буря от мисли се въртеше в главата й. Носи камъните си. Но още не съм готова да си тръгна, Гървон. Мисля, че мястото ми е тук.

Замисли се за бедната Тесла, почти обезумяла, пропиляваща живота си сама. Помисли за съпруга на Тесла — Ван Мърсър, който така й се искаше да намрази, но вместо това бе харесала. Храбър, съобразителен мъж, войник, превърнал се в търговец, борещ се да остане на повърхността в тежките времена. Той се надяваше, че синът му Аларон, с една четвърт магьосническа кръв, ще възстанови семейните богатства. Елена си спомняше едно слабо момче с тънка червеникава коса, склонно винаги да спори. Би трябвало скоро да се дипломира. Тя си спомни собственото си завършване сякаш беше вчера: ръкостискането с губернатора и неохотната усмивка на Люк Батто, докато й подаваше наградата й за отличие в оръжието при жените. Беше както край, така и ново начало за нея.

Успех, Аларон. Животът е пред теб.

3.
Стандартите на Норос

Маговете

Благословени са маговете, наследници на Кориний, и Благословените Триста, божествено дарени със сила и получили власт над земята и небето.

Свещена книга на корианството

Шайтан, о, какво си сторил ти? Опропасти земята и небето с духове и демони зли и ги пусна да пъплят под нозете ни. Унищожи почвата и отрови кладенците. А за участ най-коварна, твоето зло придоби плът, а от нея пръкнаха се рондийските магове.

Ямид Умафи, божествен председател на Събора, 926 г.

Норостийн, Норос, континента Юрос

октен, 927 г.

девет месеца до Лунния отлив

Норостийн, столица на Норос се простираше върху високо планинско плато, на север от Алпите, в близост до студеноводно бистро езеро, което покриваше половината от стария град, озовал се на дъното му, когато общинските власти изградили бентове на реката, за да подобрят водното снабдяване. Говореше се, че долу, в наводнените гробища, витаят духове, стари привидения, които повличат непредпазливите в своите влажни вечни домове. В дните, когато нивото на водите му бе ниско, и дъждът не ги бе размътил, в дълбочините се виждаха стари сгради. Но днес не беше един от тези дни: дъждът се лееше из ведро, като че ли за да развали честванията около Дарклайт, религиозен фестивал, който при корианството заместваше стария свещен солански празник Сауин. Поройни валежи наводняваха площадите и изгасяха много от запалените на открито огньове. Покритите с борова смола факли съскаха сърдито.

Окаляни маси се тълпяха пред катедралата, подгизнали, потни и със зачервени очи, чакаха обедната служба. Носещите магьосническа кръв бяха допускани вътре, но останалото простолюдие трябваше да следи бдението от площада, молейки се не толкова за божествена закрила, колкото просто дъждът да поспре. Джебчии се провираха между тълпите, а пияници все още се олюляваха, неизтрезняли от празненствата от предишната нощ, и пикаеха където сварят, най-често върху краката на човека пред тях. Млади мъже ходеха наперено и хвърляха скрити погледи на момичетата наоколо. Цялата тълпа бе като море от бледа плът, мазна кестенява коса, бели бонета и зелени филцови шапки. Из площада спонтанно се понасяха хорови традиционни песни, песни за Бунта, за планинските кралства, стари народни песни. Безобидни сбивания занимаваха вниманието на стражите. Въздухът бе наситен мирис на пот и бира, пушекът от сергиите с храна се смесваше с ръмежа, но събралото се множество бе в добро настроение.

Благородниците чакаха в двора на Кметството. След броени минути губернаторът щеше да ги поведе в процесия през тълпите към катедралата. Бяха се събрали земевладелци, най-богатите търговци и най-първо и най-вече, магьосническите семейства от Норостийн, не че бяха толкова много; в Норос не се бяха заселили много от наследниците на Благословените, а и Бунтът бе взел много жертви. Сега под навеса се бяха струпали около седемдесет възрастни магове. Няколко младежи се перчеха с гностични защити срещу дъжда, а едно момиче правеше причудливи водни форми от ситния дъжд и забавляваше приятелите си. Във въздуха се носеше смях, но и напрежение: младите магове винаги търсеха възможност да покажат надмощие над по-слаби опоненти.

Дребен, мургав и кльощав младеж се провираше между хората в двора, като отмяташе от лицето си мокри кичури черна коса. Цветът на кожата му го отличаваше като чужденец. Усиленият брътвеж и топлината от струпалите се нагъсто хора се стоварваха като вълна върху него, но той успяваше да премине покрай най-превъзбудените младежи без да привлече ненужно внимание. Вгледа се в най-тъмните ниши на двора, където се скатаваха най-непопулярните от децата на маговете, и откри човека, когото търсеше. Шмугна се до една длъгнеста фигура, от чийто дълъг и слаб нос се стичаше капка вода или сопол. Към едно навъсено бледо лице бе прилепнала тънка червеникавокафява коса.

— Аларон! — мургавият новодошъл поздрави приятеля си и развя под течащия му нос малка плетена кошница, пълна с все още парещи сладки кифлички.

И двамата бяха облечени в тоги на „Турм Заубърин“, гностическия колеж на Норостийн само за момчета.

— Струваха ми само три феника! Rukka hel — тези фестивални цени! — Той си взе една, погълна я цялата и подаде кошницата на приятеля си. — Бива си ги търговците, а? — добави той многозначително.

— Благодаря, Рамон — Аларон Мърсър се ухили престорено.

Собственият му баща, Ван Мърсър, беше търговец; видя го малко по-далече от тях да си говори с Джостин Уебър. Аларон излапа лакомо кифличката и се огледа.

— Каква загуба на време. Нали осъзнаваш, че службата ще е поне три часа?

— Поне ще сме вътре — отбеляза Рамон. — Обикновените хора са принудени да стоят на дъжда цял следобед — дори не могат да седнат — той се озърна, досущ като пор, надзъртащ от дупката си в земята.

Рамон Сенсини беше потаен млад мъж, син на рондийски маг (за когото никога не говореше) и момиче от една механа в Силация. Пазачите на „Турм Заубърин“ първоначално не му бяха разрешили да влезе, въпреки че разполагаше с достатъчно средства, за да се запише, но впоследствие показа на директора едно писмо, с което го допуснаха.

Както винаги, на Аларон отново му бе влязъл бръмбар в главата дори и за празника:

— Знаеш ли, че всяко соланско честване е заместено с някакъв глупав кориански ритуал. Представяш ли си какво безочие? А дори няма никакви доказателства, че гносисът е свързан по какъвто и да е начин с Кор! И Йохан Корин всъщност се е родил като солански последовател! Защо никой не помни тези неща? Прочетох в една книга, че…

— Шшт, Аларон! Съгласен съм, но да говориш така е богохулство — каза Рамон с пръст на устните си и му посочи едно момиче недалеч от тях. — Я виж, ето я и Джина Уебър. Нямаше ли да ви сгодяват с нея?

— Не! — тросна се кисело Аларон — Не и ако въобще ме питат, всъщност.

— А, няма да те питат — добави Рамон без никакво съчувствие.

Аларон надзърна към пищното русо момиче, вкопчило се в ръката на Джостин Уебър. Баща му Ван се опита да го подкани с ръка да отиде при тях.

— Няма да говоря с тази глупава доячка — измърмори той, като се престори, че не го забелязва. Погледна към Рамон: — Не мога да повярвам, че си купил само четири кифлички за три феника — това е тройно повече от нормалната им цена. А аз си мислех, че силацианците знаят как да се пазарят!

Рамон се усмихна горчиво:

— Пазарих се, и още как! Никой друг не успя да купи повече от една за един феник, така че брой ни за късметлии.

Избухна силна музика от безброй тромпети и всякакви разговори станаха невъзможни. Губернаторът Белоний Вълт се появи на вратите на кметството и заслиза по стълбите, придружен от тихи, равнодушни приветствия. Около двайсетина магове, рондйиски части от окупационните войски, го последваха. Аларон си спомняше, че през предишни години хората се бяха присмивали шумно на губернатор Вълт, но отцепническите гласове се чуваха все по-слабо сега, а управникът им бе установил напълно властническата си позиция. Не всички, разбира се, го одобряваха, но в последно време не бе нито изгодно, нито безопасно да го изразят гласно.

— Я гледай, лорд Страхливец от Локхазан — промърмори Аларон на Рамон, спомняйки си добрите стари времена.

Вълт се качи на кон и поведе процесията извън двора на Кметството. Шумът на площада изведнъж се усили, но притихна, когато дъждът започна да се усилва, и студът разтърси вкупом трийсет хиляди души.

Аларон си избърса носа в ръкава.

— Добре, хайде да приключваме с това.

След управниците на града вървяха маговете, благословените от Кор, носители на гносиса. В катедралата за тях имаше запазени места на първите редици, както и за стотина ученици, предимно от Норос, но също така и за такива от Верелон, Шлесен, и колкото и необичайно да звучеше, за един силацианец — Рамон. Възрастта им беше между дванайсет до осемнайсет години, като всеки випуск се състоеше от девет или десет души — все пак „Турм Заубърин“ беше както изключително скъпо училище, така и изключително само за момчета. Момичетата магове посещаваха извънградския арканум манастир и всички присъстваха днес, държани строго под око, но въпреки това оглеждащи момчетата с интерес — учениците от Турм Заубърин бяха добра плячка, много по-добра, отколкото онези бедняци от провинциалните аркануми.

Випускът на Аларон беше още по-малоброен, завещан пряко от Бунта. Освен него и Рамон имаше само още петима — Сет Корион, Франсис Доробон, Малворн Андеварион, Борон Фънт и Грон Кол. Единствено Фънт и Кол бяха от Норос, останалите бяха тук, защото настойниците им бяха част от рондийските окупационни сили. Всички от тях, освен Кол, бяха чистокръвни, наричаха се „Чистите“ и се отнасяха с Аларон и Рамон като с парцали.

Малворн, най-вещият от тях, вдигна надменно вежди, докато се включваха в процесията:

— Я виж ти какво е изпълзяло изпод настилката. Къде се губиш, Мърсър, да не продаваш питки на пазара?

Франсис Доробон се изкикоти:

— Да, разкарай се, Мърсър. Мястото ти е най-отзад — предполагаше се, че Доробон е законният крал на някаква си област в Антиопия.

Направо да си го взимат, помисли си Аларон, лошо им се пише на бедните езичнически нещастници. Макар и неохотно, трябваше да признае, че Малворн е както талантлив, така и със силна кръв. Последното трудно можеше да се каже за Доробон, а също така и за Сет Корион, син на всеизвестен генерал. Борон Фънт беше едър младеж, на чието чело сякаш бе изписано „свещеник“, а Кол — той си беше слузеста форма на човекоподобно.

Аларон измърмори нещо под носа си и се опита да мине покрай тях, но Малворн стовари тежката си ръка на рамото му. Беше поразително красив, излъчваше елегантен чар, с едра челюст и загар на кожата, които го правеха да изглежда с години по-голям. Черната му коса се извиваше в къдрици около ушите, а сивите му очи бяха непреклонни.

— Ей, Мърсър, виждам, че онази кучка Уебър все още се опитва да убеди баща ти да ви сгоди. Жалко, че вече не е девственица. Чукнах й прозорчето миналата година. А да знаеш как плака. Беше много трогателно.

— Гледай си работата, Малворн — озъби се Аларон и избута ръката му.

Малворн се опита да го удари, гностични искри започнаха да проблясват помежду им, когато защитите им се отъркваха една в друга, а тълпата около тях се загледа с интерес в зрелището. Преди обаче боят да се разрази, маг с изражение на ястреб и дълга черна коса се намеси.

— Достатъчно! Колко пъти ще те предупреждавам, Мърсър?

— Съжалявам, магистър Файръл — Аларон сведе глава, кипейки от гняв. Файръл винаги е на страната на Малворн!

Рамон издърпа Аларон за ръката, далеч от подсмихващите им се съученици, като се опитваше да го удържи, когато кръглоликият Грон Кол се изплю в него, уверен, че няма да посмее да му отвърне пред Файръл.

Какъв прекрасен пример за благословени магове сме само!, мислеше си той като се връщаше обратно в процесията.

Преминаването на площада беше подчертано неприятно, а хората от простолюдието ги зяпаха с примесени страх и завист в очите. Момичетата се задяваха с тях, знаейки, че да родиш дете на маг беше сигурен път към замогване. Младите мъже, изпълнени с ревност пред нещо, което знаеха, че никога няма да притежават, гледаха заплашително и сърдито. Гражданите, които искрено вярваха, че маговете са създания, богопомазани от Самия Кор, се втурваха да целуват мантиите им, да се докоснат до децата им, да дадат своята и да получат тяхната благословия. Всичко това караше Аларон да настръхне.

Бедните глупаци, гледат на нас като на някакво свещено братство, благословено от божествата. Може би и самият Аларон беше смятал така преди време, но седем години сред „чистокръвните“ напълно бяха разрушили тази представа. Какъв абсурд! По-скоро сме като някоя глутница вълци. Той ненавиждаше всекиго от чистокръвните и то по най-различни причини. Малворн Андеварион бе привлекателен и надарен, много по-способен отколкото Аларон можеше и да си мечтае да бъде — а и притежаваше хъс, какъвто нямаше у никого другиго от приятелите му. Семейство Андеварион преминаваше през тежки времена и Малворн беше тяхното единствено спасение. Полагаше много усилия в колежа, както всички останали, но изгаряше от чувство за съревнование, което означава, че не спираше да мачка останалите, дори Франсис Доробон, евентуален бъдещ крал, или пък Сет Корион, син на най-великия генерал на Юрос, само за да покаже, че именно той, Малворн е Алфата. Най-много удоволствие на Малворн обаче доставяше това да тормози Аларон и затова и Аларон го мразеше също толкова, колкото и му завиждаше. Презираше и Доробон заради непрекъснатото му самодоволно дрънкане за неговата съдба, неговите права и неговите привилегии. Никоя сребърна лъжица не бе достатъчно добре лъсната за принца, който се оплакваше непрестанно, докато дори приятелите му не започваха да се дразнят.

Рамон наричаше Сет Корион „Недостатъчния син“. Магистър Хаут, учителят по история, беше отбелязал веднъж, че великите мъже често имат слабохарактерни синове, които не съумяват да поемат умело делата им след смъртта, и Рамон непрестанно припомняше заядливо на Сет тази история, без значение колко удари понасяше за това всеки път.

Борон Фънт беше престорено набожен проповедник, който постоянно се подмазваше на учителя по религия и порицаваше останалите, а най-вече Аларон, за предполагаемите им морални провинения. Ядеше по седем пъти на ден и се обличаше в широки като шатра мантии. А що се отнася до Грон Кол — той беше от момчетата, които изпробваха огнените си заклинания върху малки животинки.

Не беше най-приятната група, с която да споделиш седем години от живота си, но беше поносимо, благодарение единствено на приятелството му с Рамон и уикендите, прекарани у дома, но вече му се виждаше краят. Завършването им беше след пет седмици. Идната седмица започваха изпитите и след четиридесет дни той щеше да държи в ръце собствения си амулет, като един напълно завършен маг. Тогава щеше да се включи в Похода и да направи цяло състояние.

Аларон се разведри при тази мисъл и съумя да запази самообладание, когато Фънт и Доробон го изблъскаха на влизане в катедралата. Успя да стигне до мястото си, без да го спънат за пореден път, където се сгуши до Рамон. Тогава се появи магистър Файръл и Аларон се подготви да бъде смъмрен, но вместо това, учителят направи жест на петимата чистокръвни да го последват. Аларон се озадачи, но хубавото беше, че с Рамон нямаше да им се наложи да са близо до тях.

Следващите няколко часа проповеди и песнопения бяха същинско мъчение. Аларон се беше повлиял до голяма степен от равнодушието на баща си към религията и циничните възгледи на Рамон и съответно беше сметнал, че Кор е просто една лъжа, поддържана от маговете — той самият определено не беше виждал ангел през живота си, а когато използваше гносиса, усещаше единствено собствената си пот. Никога не се бе чувствал като „божествен“. Знаеше, че подобни мисли са недопустима ерес, която, изречена на глас, би могла да доведе до изключването му от училище, затова и ги запази за себе си и задържа главата си покорно сведена, докато отзвукът от молитвите отекваше из катедралата.

— Благословени да са маговете, докоснати от Кор, носителите на Светлината. Нека Свещеният Кор запази тяхната мощ.

— Благословен да е Светият Кориний, дарителят на Светлина, на мъдрост в сърцата ни; нека неговият облик огрява пътя ни към рая.

— Благословен да е Кор, Светата Църква, пазителят на Истинската вяра, неговата светлина озарява мракът на езичниците.

— Благословени да са Къркгард, Рицарите на Верния път; нека остриетата на Амтех треперят пред тяхната сила.

— Проклета да е Кориния, сестра и изменница на Кориний. Нека всяка жена се покае за грешните й деяния.

Аларон долови, че Джина Уебър го гледа и се зачуди, дали наистина Малворн я бе обезчестил, както твърдеше. Най-вероятно лъжеше; не беше толкова лесно да хванеш момиче насаме… Но пък от друга страна, очевидно Малворн можеше да прави каквото си поиска — и определено беше способен да оскверни едно момиче от чиста злоба.

Е, това решава всичко. Нямам никакъв интерес към неговите използвани носни кърпички.

Старият свещеник приключи обръщението си като приветства губернатор Белоний Вълт. С баща като Ван и приятел като Рамон, Аларон винаги бе насърчаван да проявява ревностен интерес към политиката. Вълт беше добре познат на всички: чистокръвен маг от древно семейство, назначен по политическа линия за генерал по време на Бунта, въпреки неодобрението на всеизвестния генерал Роблър, а след това отстранен от елитните войски на легендарния военачалник. Тъкмо армията на Вълт трябвало да пази тила на Роблър, когато се предала позорно без бой при Локхазан и с това ускорила поражението на Норос. Някои казваха, че Вълт е изменил на общото дело, че в своето предателство се е продал на рондийците. Бяха отправени искания за задържането му. Други твърдяха, че войната вече е била загубена, че Вълт е спасил много човешки животи и е постлал пътя към мира, дори и с цената на това да погуби собствената си репутация. Какъв беше той тогава: опитен държавник или предател? Благодарните родители, посрещнали синовете си от затворническите лагери отново у дома след войната, го почитаха, но други, и особено тези, загубили децата си безвъзмездно, не бяха толкова милостиви.

Вълт имаше сребристи коси, като от коприна, и елегантна брада. Движенията му бяха гъвкави като на котка, а гласът му, когато проговори — изкусителен:

— Граждани на Норос, думите, който изричам днес, се носят във всеки един град, всяко селце на тази велика империя — от Ронделмар през Аргънди и Лантрис, до Верелон, Шлесен и далеч до Понтус. Този призив е от историческо значение, тъй като се отнася до приближаващия Поход.

Сред тълпата закипя приглушено боботене, след което настана тишина. Аларон дочуваше дъжда отвън, понесен от слаб, свистящ вятър. Гласът на Вълт отекваше в катедралата и се разнасяше повторно навън.

— Това са думите на Негово превъзходителство, император Констант Сакрекьор:

„Народе той, любим. Вие сте моите деца и аз съм вашият баща, изпратен тук от нашия Отец горе в небесата. Аз съм вашият император. И говоря с гласа на Кор.

Думите на Кор са като пътеводни звезди за мореплавателя, те задвижват нашата велика империя през всички тези години. Тъй като няма място за заблуда, че ние сме един народ. Въпреки че някои ще се вгледат в хората от Ронделмар, Брича, Аргънди, Норос, Шлесен или където и да е по огромните територии на империята, и ще видят различия, аз, вашият баща, виждам само сходствата. Въпреки разнородните езици и култури, ние сме един народ.

Защото аз се вгледах в Тъмния континент и там видях какво не сме ние.

Ние не сме езичници. Ние сме децата на Кор, единствения истински Бог.

Не сме тъмнокожи като родените в мизерия на Изток. Белотата на кожата ни е знак за чистотата на душите ни.

Ние не сме варвари, които имат колкото си поискат жени, които управляват деспотично от своите разкошни палати, докато девет-десети от населението спи под открито небе. Не сме езичници, които се обличат прелъстително и създават идолите си от божества-зверове, родени от тъмни фантазии. Казано накратко, ние не сме като тях.

Всички вие знаете, че с Антиопия сме във война. Поведохме два похода, за да накажем неверниците и два пъти отбелязахме велики победи.

Само след девет месеца ще настъпи Лунният отлив и мостът Левиатан отново ще се издигне от морето. За пореден път ще се понесем в марш и стоманата на Юрос ще зазвънти над Антиопия. За пореден път рицарите от Къркгард ще развеят флага на Кор над Тъмните земи.

Всяка утрин братята ни в крепостта в Йебусалим следят за наши кораби в небето, които им носят боеприпаси. Всеки ден изтласкват езичниците от стените си. Потребностите им са огромни. За това и се обръщам към вас, мои братя на Кор: нека голямата мобилизация започне! Нека се съберем отново и се отправим към Понтус. Нека отново стъпим на Моста на лунните приливи и отливи с песни на Кор на уста. Нека занесем благословена почивка на синовете си, които дори в този момент се сражават в Йебусалим. Нека дадем кръвта, волята и парите си, за да направим Третия поход най-велик и славен от всички. Нека Третият поход започне! Това е божията воля!“

— Това изрече нашият Предводител, божият император от Палас, Констант Сакрекьор.

Вълт направи пауза за аплодисменти, които отначало бяха колебливи, но постепенно се разгорещиха, когато войниците по Площада на катедралата започнаха да удрят с копия по щитовете си, а човешкият рев се възнесе над тътена им. Вълт се усмихна доволно от амвона, наслаждавайки се на мига. След минута, когато шумът започна да утихва, той повдигна ръка и отново настана тишина, или поне вътре в катедралата. Навън, вълнението на подгизналата от дъжда тълпа не стихна, докато той не започна да говори отново.

— Народе на Норостийн, това са думите на императора: призив за въоръжаване от устата на Самия Кор. Какво друго можем да сторим, освен да се вслушаме в него? — той се наведе напред: — На Урте има една истинска война и тя е вечна. Това е войната между Доброто и Злото: борбата на Кор с неправедните идоли на езичниците. Затова и бе издигнат мостът — за да пребъде Кор! И ако някой от вас се усъмни, че тази война не е справедлива, че приятелството с неверниците е възможно, нека да се вслуша в следните факти. Първо, не ние, а те нанесоха първия удар, посякоха търговците от Йебусалим. Нашата битка е правдива! Второ, както пише и в Свещената книга на корианството, списана от книжниците на самите благословени Триста, само тези, които следват Кор, са достойни за Рая. Затова и езичниците трябва да бъдат погубени! Трето, тук в Юрос съществува извор на сила, която поставя на колене тирани, деспоти и свещеници-самозванци. Гносисът е мощта на нашия народ, дарът на Кор, наградата за саможертвата на Кориний. Казвам ви като един от наследниците на Благословените Триста: ние единствени владеем гносиса. Езическите богове не са дарили хората си с подобна дарба; неверниците не притежават такава защита и тъкмо това е доказателството за нашата праведност, оръдието на нашата суверенна власт. В ръцете на маговете, гносисът ще озари пътя към победата и подсигури мястото ни в Рая.

Тук Вълт трябваше да завърши, заглушен от тропота на железни тояги върху каменни плочи и на оръжия върху щитове. Аларон се огледа наоколо в сивата катедрала и в хорските лица около него, всички бяха въвлечени в общия изблик на патриотизъм. Той хвърли бърз поглед назад към баща си. По вида му изглеждаше, че Ван Мърсър заявява гръмогласно одобрението си, но Аларон познаваше добре баща си. „Наблюдавай очите“, казваше винаги той. Сега той смигна на Аларон, чиито устни се разтеглиха в лека усмивка, и който също се включи в овациите, в случай, че някой от учителите го наблюдаваше.

Когато врявата поутихна достатъчно, Вълт съобщи, че набирането на войници за легионите ще започне същия следобед на площада, за да се попълни всяка норосийска войскова част и да се сформират още пет нови. Изглеждаше, че церемонията вече е приключила, но в качеството си на изкусен говорител, той бе запазил най-добрия си номер за накрая. Той махна с ръка и изрече:

— Дар от Негово най-ярко Светейшество император Констант за неговите прескъпи поданици на Норос — всички притаиха дъх, докато Вълт се подсмихваше великодушно и отново изжестикулира с дясната си ръка.

Безупречно великолепен, иззад една колона се появи Малворн Андеварион, носейки знамето на Деветия легион на Норос, обичаните от всички „Планински котки“ под командването на генерал Роблър, едно от многото изгубени по време на Бунта. Тълпата ахна. Малворн пристъпи най-отпред, а мнозинството първо замлъкна със зейнали уста, а след това нададе най-силния и най-истинския за деня вик на одобрение. Аларон погледна към баща си, но този път радостта му бе искрена: Ван Мърсър сам се бе сражавал тъкмо под този флаг. Зад Малворн се появиха Франсис Доробон, понесъл „Сребърния ястреб“ на Четвърти норосийски легион, Грон Кол със „Сивия вълк“ на Трети легион и Борон Фънт с „Алпенфльор“ на Осми легион в ръце. Най-отзад Сет Корион върна на народа на Норос и „Уейстар“, знамето на легиона на Вълт — Втори норосийски легион, загубено при Локхазан.

Когато петимата младежи понесоха флаговете навън, по стъпалата на катедралата, дъждът и студът бяха неминуемо забравени. Достойнството на Норостийн беше възстановено; императорът наистина ги обичаше, тях, неговите верни поданици. Ван Мърсър вече смело плачеше на глас, последваха го и много други от възрастните мъже — ветераните, осъзна Аларон. Това бяха техните знамена.

От тук нататък Вълт си знаеше добре работата. Тълпата го приветстваше с радостни викове, докато той застана редом с флаговете на стълбите и загледа как мъжете се запрепираха да са първи на опашката за набиране на войници. Настани се истинска празнична атмосфера и макар че дъждът продължи да се излива като из ведро, никой не се смущаваше. Петимата ученици, които носеха знамената, попаднаха в общите хвалебствия и Аларон дочу как възрастните ги наричаха „нашата гордост“ или „надеждата на Норос“, въпреки че трима от тях не бяха родени на норосийска земя. Дори двамата с Рамон за кратко се превърнаха във второстепенни знаменитости, докато вървяха на площада и млади мъже ги разпитваха към кой легион ще се запишат. Постояха наоколо за кратко, но цялото внимание започна да ги изтощава, а Рамон все повече се дразнеше на прекалената демонстративност на патриотизъм.

— Най-вероятно тези малоумници са се въодушевили така и по време на Бунта и виж само до къде ни е довело това — измърмори той.

Веднага щом намериха Ван Мърсър сред тълпата, двамата го накараха да си ходят.

— Тате, как ти се стори речта на губернатора? — попита Аларон по пътя за вкъщи. На следващия ден с Рамон трябваше да са отново в колежа, но днес им бе разрешено да останат по домовете си.

Ван Мърсър поглади брадичката си. Беше висок, и въпреки съвсем лекото наедряване в областта на корема си, все още силен мъж, който навлизаше в средна възраст.

— Знам добре какво е моето мнение. А ти, синко, какво мислиш?

Баща му винаги го беше учил да има собствено мнение. Аларон събра мислите си.

— Добре, Вълт каза, че императорът ни обича — но ние се вдигнахме на бунт преди няма и няколко години, как може да ни обича?

— Обзалагам се, че обича да събира данъците ви — обади се Рамон.

— Ти си бил в Кеш, тате — винаги си разказвал, че хората там много приличат на нас, и че човешката добрина не се измерва с цвета на кожата. Но магистър Файръл твърди, че когато две раси се сблъскат, се сражават докато едната от тях не е напълно унищожена. Казва, че такъв е законът на природата — Аларон сбърчи нос с отвращение.

— За такива неща ли плащам да ви учат? — Ван поклати глава с огорчение — Ти какво мислиш?

Аларон се замисли за момент.

— Не знам… Въпреки че някои казват, че сме се сдобили с гносиса си по повелята на Кор, пределно ясно е, че всъщност е нещо, с което се раждаме. Не съм срещал много магове, които могат да се нарекат светци — добави той, мислейки си за Малворн и приятелчетата му.

— А даряването на възвърнатите знамена беше просто тактика, с която да си подсигурят набирането на армия — каза Рамон, а изпълнените му с живот очи засияха. — Никой от Норос на практика не участваше в последния Поход.

— Така че наистина — заключи Аларон — всичко беше просто едно голямо представление, с което да увеличат бройките си. Но защо въобще императорът е решил да изпрати войските си от другата страна на моста през 904-та, тате? Не е ли изкарвал цяло състояние от данъците и таксите на търговците?

Ван изпусна кълбо димът лулата си.

— Какво ви казват в училище? — попита той, отново отговори с въпрос на въпроса му.

— Казват ни, че императорът е получил видение, изпратено му от Кор, че трябва да спаси света от езичниците — изсумтя Рамон.

Ван се усмихна бегло:

— Това е най-старата стратегия на земята: обяви своя Бог за единствен на света и враговете ти на момента ще станат зли същества. Бях там в онзи ден, когато първите въздушни кораби се появиха над Йебусалим. Никога няма да го забравя.

И никога няма да разкажеш за него, помисли си Аларон. Това беше денят, в който съпругата му, майка на Аларон, бе ослепяла.

Но за негово учудване Ван продължи:

— Капитаните на корабите ни съобщиха, че султанът събира своя армия, която да изпрати към моста — казаха ни, че са тук, за да защитят търговците ни от сигурна смърт. Не знаехме дали казват истината, но, в действителност, това бяха първите години, в които разорени семейства на магове започнаха да женят децата си в търговски фамилии, в замяна на зестра с щедри размери. Благодарение на обмена с Изтока, много търговци бяха забогатели значително и традиционният ред в обществото бе на път да се разпадне. Някои вярваха, че разрушаването на източната търговия е единственият начин този процес да се забави или прекрати.

Аларон се надяваше на още, но баща му замлъкна и те продължиха по пътя си в пълна тишина, Рамон смучеше някакви твърди захарни бонбони, а Ван пушеше лулата си. Аларон опита да си представи какво ли е било в Кеш, когато баща му е срещнал майка му, влюбили са се и е спасил живота й.

— Мърсър! Внимавай в час! — изръмжа Файръл.

Аларон се окопити. По дяволите.

— Извинявам се, сър, опитвах се да си спомня формулата за изчисляване на вектори.

Двамата с Рамон бяха прекарали почти цялата нощ в разговори и мечти за бъдещето им след завършването, но сега отново бяха в мрачната, покрита с мъх сграда на колежа. „Турм Заубърин“ се помещаваше в древен замък на поне четиристотин години. Файръл, най-неприятният му учител, беше качил крака на бюрото си и подхвърляше напосоки въпроси за преговор към целия клас. Аларон не го бе слушал известно време.

— Добър опит, господин Мърсър — подсмихна се Файръл, — но преговорихме висшата математика още предния час. Сега сме на теория на магията.

Сега я втасах.

— Налага ли се да повторя въпроса си? — петимата чистокръвни се изкикотиха. Рамон се облегна назад, клатейки глава.

Аларон се изчерви и сведе глава:

— Да, моля, сър. Съжалявам, сър.

Файръл извъртя очи и приглади черната си козя брадичка.

— Добре, така да бъде. Правим преговор за изпитите — спомняш си за тях, нали? Въпросът ми към теб беше много прост — да изброиш четирите типа гносис и да обясниш какво ги определя. Мислите ли, че ще успеете да се справите, господин Мърсър?

Аларон въздъхна с облекчение. Ох, добре, това е лесно. Изправи се и започна:

— Съществуват четири проявления на гносиса. Първото е чародейството, което се занимава с осезаемото и неодушевеното: с елементите. Четирите учения на чародейството са Огън, Вода, Земя и Въздух. След него идва херметическата магия: осезаемото и одухотвореното; разглежда живите същества, нас самите и околните. Четирите херметически учения са изцеляване, морфизъм — умението да променяш формата си, анимизъм и силванизъм — природната магия. Третото — теургията обхваща неосезаемото и одухотвореното, състои се в използването на гносиса за усилването на невидими сили като укрепването на собствения си гносис, лекуването на душевното състояние на живите, изцеряването на лудостта, умиротворяването или емоционалното манипулиране на хората. Четирите учения на теургията са спиритуализъм, мистицизъм, хипнотизъм и илюзионизъм. Последното проявление е магьосничеството, то се занимава с неосезаемото и неодушевеното; гносисът се използва за връзка със света на душите — или с други думи, света на мъртвите — с цел да увеличим силите си, да разберем повече за миналото, бъдещето или настоящето. Четирите учения на магьосничеството са вещерство, ясновидство, пророкуване и некромантия.

Файръл се обърна към Борон Фънт и измърмори недоволно:

— Мърсър звучи, сякаш рецитира по учебник. Борон, кажи ми какво пропусна да каже той за магьосничеството — наричаше само чистокръвните със собствените им имена.

Фънт се изпъчи важно:

— Той каза, че духовете са единствено мъртви същности, учителю. Пропусна да каже за ангелите на Бога и дяволите на Ада.

Защото не вярвам, в тях, промърмори си под носа Аларон.

— Много добре, Борон — усмихна се Файръл. — Малворн, разкажи ми за вродената предразположеност като дадеш пример със себе си.

Малворн се изправи и почти притвори очи, като заговори:

— Всеки маг е различен: ученията, в които сме най-добри, се определят от личностните ни качества. Повечето от нас притежават по-висока предразположеност към едно или повече от четирите проявления на гносиса. Също така, обикновено всеки от нас проявява една основна наклонност, по-силна от всички други. Моят основен елемент е Огънят и съм най-добър в чародейството и управлението на херметическия гносис.

Файръл кимаше одобрително, обичайното му поведение, когато Малворн се изказваше.

— Много добре, Малворн — каза той и се обърна към следващия си любим ученик. — Грон, какво означава кръвен ранг?

Грон Кол приглади тънката си мазна коса.

— Кръвните рангове са обозначени от шести до първи. Първият ранг са чистокръвните, преки потомци на Първонаследниците или деца на двама чистокръвни. Вторият ранг са тези с три-четвърти магьосническа кръв; трети имат наполовина чиста кръв, четвърти — една-четвърт, пети — една-осма и шести — една-шестнайсета. Няма по-нисък ранг от шести, защото при по-малко от една-шестнайсета магьосническа кръв, човек няма способността да използва гносиса — направи пауза и продължи, — над всички стоят Първонаследниците, Благословените Триста, родоначалници на всички магове.

— Отлично — възкликна Файръл. — А какво е съотношението между отделните кръвни рангове?

— Всеки, грубо изчислено, по сила е равен на квадрата на предходния, сър. Ако вземем четвърти ранг за основа, трети, или наполовина чистокръвните, са двойно по-силни, чистокръвният е четири пъти по-силен, а един Първонаследник ще бъде шестнадесет пъти по-силен.

— Което означава, че всеки от нас, чистокръвните, е ценен колкото поне четирима като Мърсър — отбеляза Малворн бодро, като махна с ръка към Аларон, — и колкото шестнайсетина като Сенсини.

Аларон кипеше от яд, а Рамон просто сви рамене.

— Сет — Файръл се обърна с ленив жест — какво може да се направи, за да се подобрят силите ни?

Сет Корион беше едър и набит, със спокойно изражение и с къси руси коси. Всички имаха високи очаквания за него, единственият законен син на всеизвестния генерал Калтъс Корион, но той се оказа отрепка: страхлив маг и боец. Не беше проявил никакво стратегическо и тактическо мислене, което учителите смятаха, че ще му е вродено. Единственото нещо, в което беше добър, бе изцеляването, което, според момчетата, беше „магия за жени“. Сред останалите чистокръвни, Сет винаги бе най-лесно подиграваният.

— Има различни нива на умение, талант и екипировка, сър. Лошо екипиран, неспособен или слабо подготвен маг е много по-слаб от един добре екипиран, умел и добре обучен маг.

— За щастие, ние сме отлични във всичко, сър — добави Франсис Доробон наперено. Тъмната му коса беше зализана назад, над горната му устна избиваха редки мустаци, с които светлата му кожа изглеждаше още по-бледа. Носеше пръстени и диамантени украшения и обичаше да подхвърля кратки фрази на римонски в разговорите си, за да напомня, че е законният крал на Джавон, формално римонска държава, макар че се разполагаше на територията на Антиопия. Вдигна ръка, излагайки на показ огромен диамантен пръстен на средния си пръст. — Това е примо амулет.

На учениците бе разрешено да притежават амулети, но не и да ги използват извън клас преди да завършат успешно. Амулетът на Аларон беше един скромен кристал, а на Рамон беше дори по-окаян. Аларон знаеше, че баща му се опитва да му купи по-добър, но качествените бяха рядкост и скъпи.

Файръл плесна с ръце:

— Чудесно. Следващата седмица започват изпитите ви. Ще се проверяват всички аспекти на приложението ви на гносиса, както и обикновените ви академични познания, за да можем да преценим дали заслужавате правото да сте магове и да служите на обществото като такива — погледът му се спря на чистокръвните. — За мен беше удоволствие да преподавам на по-голямата част от вас — извърна за кратко надменно очи към Аларон и Рамон и отново погледна чистокръвните. — Желая ви успех през идните седмици.

Малворн се изправи.

— Сър, за нас беше чест да се учим от вас — каза той с изящен поклон. — Аз лично винаги ще пазя жив спомена за вас, докато поразявам езичниците.

Файръл се преизпълни с гордост, докато другите чистокръвни последваха примера на Малворн и всеки вземаше думата, за да го похвали или да му благодари.

Аларон и Рамон се измъкнаха незабелязано.

— Малворн финаги праи така. Чудя се как фъобще се побира огромното му его ф стаята. А Файръл постоянно го поощряфа. Писна ми от тофа място!

Аларон се суетеше около разцепената си устна от спречкването си с Малворн в междучасието. Щипеше ужасно, но нито той, нито Рамон бяха особено добри в изцеляването. Оставаха само три дни до края на училище, а той се чувстваше напълно отчаян — разбира се, както винаги, не бе успял и с пръст да докосне Малворн. Беше може би най-окаяният побойник в историята на колежа им. По-малките ученици, повечето от същата пасмина като Малворн, открито му се присмиваха.

Седна на малката тераса на стаята, която делеше с Рамон, който се настани до него и се загледа начумерено към града, докато мракът се спускаше. Въздухът бе студен, но поне убиваше миризмата от отпадъчните ями долу, от тази страна на сградата — разбира се, стаите на чистокръвните бяха от другата страна, откъм която залязваше слънцето, с изглед към градините. Всеки имаше собствена стая, четири пъти по-голяма от тази на Аларон и Рамон.

Аларон първи съзря внушителните форми в небето, тъмни силуети на североизток, три черни точици, които постепенно нарастваха. Вдигна пръст, за да ги посочи на Рамон.

— Въздушни кораби — прошепна Рамон, — търговци най-вероятно от Верелон, или от Понтус — очите му блестяха.

Всички момчета си мечтаеха за летящите машини. Двамата ги наблюдаваха как се приближават, платната им се издуваха, а пасатът ги понесе от долината Брекайлен по протежението на реката към Норостийн. Омагьосаните им крилати корпуси бяха боядисани и украсени с най-причудливи шарки, носовете им бяха с форма на орел или змей, а от високите мачти се спускаха брезентови платна. Аленочервен флаг се развяваше над тях.

— Сигурно са от Понтус.

Гледаха в тих захлас как корабите завиват към площадките за акостиране, разположени под хълма Бейконтор. Корпусите на корабите бяха извити, за да се намали съпротивлението на вятъра, и бяха снабдени със сгъваеми скоби за кацане. Магията над киловете и корпуса задържаше конструкцията във въздуха и макар въздушният гносис да даваше живот на кораба, вятърът беше този, който го задвижва. Чрез въздушното чародейство можеха да се оформят ветровете, а кораб, който бе добре управляван от силен въздушен чародей, можеше дори да се носи срещу вятъра, но за това бяха необходими изключителни умения и издръжливост.

Всички обучаващи се магове се учеха да задвижват малки лодки — скифове. Аларон се справяше едва-едва, но Рамон беше развил истински умения, въпреки слабата си магьосническа кръв. Ван Мърсър се бе надявал отчаяно, че Аларон ще може да построи и управлява търговски кораб за него, но основната му елементна заложба се бе оказала огънят, а и бе доказано доста слаб въздушен маг. Казваха му, че е по-подходящ за кариера на военен. Учителите му твърдяха, че притежава дарба в магьосничеството, но то го плашеше до смърт. Призраци и духове… Ужас!

Рамон хвърли поглед към него:

— Ти не трябваше ли да си тръгнал вече към Ким? Тази вечер е твой ред.

Аларон се замисли. Устната му беше подута, челюстта и ребрата го боляха и беше ужасно потиснат. Знаеше обаче, че усмивката на Ким ще повдигне настроението му, макар че шансовете му да си я издейства бяха почти невъзможни. Въпреки това, беше негов ред…

Когато преди години Рамон се появи в колежа, той доведе със себе си едно дребно, невъзмутимо номадско момиче, с големи искрящи очи, аленочервени устни и канелена кожа. Още с първия поглед, Аларон се бе влюбил безнадеждно в нея. Рамон я представи като Кимбели ди Реджия; тя също била дете на маг, но от „Сейнт Ивет“, женския арканум колеж на Норостийн, не искали да я приемат и затова живеела в римонски лагер извън града. Ако двамата не й бяха помогнали, тя никога нямаше да се научи да използва силите си. По думите на Рамон, Ким избягала от майка си, родителя й с магьоснически произход, което звучеше изключително романтично на Аларон, а тежката й съдба отзвучаваше в чувството му за справедливост, затова не беше необходимо много, за да го убедиш да помогне с обучението й. През последните седем години двамата се редуваха да се измъкват след вечеря и да се срещат с нея при стария портал на разрушената градска крепостна стена.

Аларон обожаваше вечерите с нея. Въпреки че пораждаха у него само мъки и чувство на безсилие, той за нищо на света не би искал да пропусне срещата им.

— Разфира се, че ще отида. Фсе пак е последният ми път — замисли се той за миг. — Знаеш ли, след като зафършим, ти ще се фърнеш в Силация, а Ким кой знае къде ли ще отиде? Може никога повече да не се фидим. Татко иска да му помагам ф бизнеса и да се оженя. Може дори и да не успея да участфам в Похода.

— Още по-добре за теб — отбеляза Рамон. — Повярвай ми, не би искал да си част от него — банда чистокръвни, които избиват безброй кеши и дхаси. По-добре да не се забъркваш в това.

— Но фсички ще са там… — Аларон въздъхна тежко. — Фсички останали.

Рамон сви рамене равнодушно:

— Войната е надценена, amici.

— Ехх — Аларон се изправи и се протегна. — По-добре да тръгфам — заяви той, — Ким ще се чуди къде съм.

Аларон откри Ким на обичайното място в една порутена колиба откъм старите стени, където вонеше на урина и изгнило. Беше сгушена в кафяво одеяло, а главата си беше увила с голям шал. Беше запалила огън, достатъчно малък, за да не предизвика вниманието на някой преминаващ нощен пазач, но и съвсем недостатъчно голям, за да може да топли. Забавляваше се като изстрелваше малки лъчи енергия в крепостната стена, които оставяха следи от изгорено и странен металически дъх във въздуха. Такива лъчи бяха основното оръжие на маговете, достатъчно смъртоносно, използвано срещу обикновен човек, но лесно за отклоняване от всеки друг носител на гносиса.

— Пак ли те набиха? — попита тя, поглеждайки към разкървавената му устна — Дай да видя — беше неприятен факт, но веднъж, когато Ким схванеше принципа на това, на което я учеха, често ставаше по-добра и от двама им. Аларон подозираше, че тайнствената й майка — Ким никога не говореше за нея — е била много силна, и на Ким просто й бе вродено. Честите сбивания на Аларон с Малворн й осигуряваха множество възможности да упражнява изцелителните си сили.

Той затвори очи, потрепвайки, докато тя напипваше и побутваше, след което насочи болезнен сноп от гностична енергия в раната му, който намали отока и затвори цепнатото.

— Така, ще ти мине за няколко дни. Глупчо. Не те ли е пребивал достатъчно за цял живот вече? — рядко се случваше седмица, в която да не се стигне до сблъсък с Малворн или на площадката за тренировки с оръжие, или в някой коридор или задна стаичка. Просто не можеше да сдържи гнева си, когато беше около чистокръвните.

— Благодаря — каза той, прокарвайки език по заздравялата рана. Опита се да й стисне ръката, но тя го игнорира умело, преструвайки се, че не го забелязва.

— И така — каза тя, — това е последният ми урок с теб. От утре ще започнат изпитите ви и аз ще трябва да си търся други начини да уча.

— Можем да продължим след изпитите — предложи той, — тогава ще сме се дипломирали; ще можем да се срещаме открито.

Тя поклати глава:

— Керванът ни тръгва във фригтък, трябва да стигнем Лантрис преди да започнат снеговете.

— Ще се върнеш ли напролет? — осъзна, че не може да се престори на незаинтересован.

— Може би. Кой знае — тя се наведе към него, с изражение, изпълнено с желание. — Какви нови неща ще ми покажеш?

В следващите два часа, той й преподаде нови бойни упражнения, които сам бе научил от последния път, когато се видяха, и се върнаха към тренираното от предишни пъти, като, както обикновено, тя вече го бе надминала и в крайна сметка му помогна също толкова, колкото той й помагаше на нея. Аларон се надяваше, че един ден ще е нещо повече от просто един механично повтарящ заученото маг, но все още не бе достигнал това ниво. Опита се да демонстрира манипулиране на огнени форми, но пламъците изпращяха и изчезнаха с обезкуражаващ пукот.

— Остави се на естествения поток, Аларон — смъмри го тя. — Толкова си напрегнат — трябва да се отпуснеш, да оставиш енергията да тече в теб като вода.

— Не мога! — изстена той. — Просто не мога.

— Та ти си маг — остави го да ти дойде отвътре!

— Не ми идва отвътре, нямаш представа колко неестествено се чувствам — оплака се той обезсърчено. Беше изморен и се чувстваше непохватен. Навън луната беше изгряла, величественият й сърп покриваше половината небе. Изглеждаше толкова близка и осезаема, много по-близо от Ким със сигурност. Римонското момиче проследи погледа му, потрепери и придърпа шала на главата си. Огромната тежест на луната, надвиснала от небето над тях, винаги й бе изглеждала подозрително.

— Хайде, тръгвай. Прекалено си изморен, за да продължаваме. Отивай си вкъщи.

Той знаеше, че тя е права, но да каже сега лека нощ… Така щеше да затвори вратата към толкова много блянове. Поколеба се, но тя вече стоеше, повдигнала прогниващия кожен плат, който служеше за импровизирана врата. Трябваше да се смири, чувствайки се още по-жалък.

— И така — след седем години — това е краят за нас двамата. Не знам как да ти се отблагодаря за добрината ти да ме обучаваш.

Аларон се опита да измисли нещо красиво, остроумно и романтично, но вместо това мълчеше. Тя притисна кокалестия си пръст към устните му.

— Шшшт.

Постави нещо в ръката му и той сведе поглед към него: меден талисман във формата на роза. Римонската роза. Той го стисна силно и изведнъж осъзна, че плаче.

— Уф, Аларон, идиот такъв! — Ким се приближи до него, целуна го леко по бузата и вече беше на няколко крачки от него, две, четири, десет, докато сенките на старата стена не я погълнаха и тя изчезна от погледа му. Може би завинаги.

Директорът държа речта си през последния ден от учебната година. Останалите ученици вече се бяха прибрали по домовете си и обикновено шумната стара сграда сега беше необичайно безжизнена. Директорът Люсиен Гавий беше там по политическо назначение, лично одобрено от самия губернатор Вълт, измъкнат от класната стая, където според Аларон винаги е бил едно бездушно мекотело. Гавий постоянно бърбореше за предстоящите изпити, но учениците вече знаеха какво да очакват. Оставаха четири седмици от месец новелеве и всяка им готвеше поредица от тестове. Първата беше академична: история, теология, висша математика и, разбира се, рондийски, за да се установи, че могат да четат и пишат. Математиката ще е най-гадна, мислеше си Аларон, но най-съществената част ги очакваше следващия фригтък, когато щяха да представят дипломните си работи. Щяха да присъстват и работодатели, и учени. С тях, те имаха възможността да допринесат към знанието на магьосническата общност; мнозина ги смятаха за най-важната част от изпитите.

Втората седмица щеше да изпита уменията им като магове в битка. Те щяха да покажат вещината си в ракетното снаряжение и ездата, щяха да се изправят срещу войници, избрани специално от редиците на Стражата, които дори и да използваха затъпени оръжия, знаеха добре какво вършат. Цялата седмица щеше да е страшно натоварена, изтощителна и опасна.

През третата и четвъртата седмица щяха да подложат на тест управлението им на гносиса: първо, основна енергийна манипулация и теория, херметически и теургичен гносис, а най-накрая — чародейство и магьосничество. Всички учители участваха в изпитите и много хора щяха да наблюдават, включително и надзиратели от Къркгард, Волсай, Легионите, Арканума и Градската стража, както и частни лица, които наемаха магове: търговци, които търсят охрана, училища, набиращи преподаватели. Това беше тяхната витрина; бъдещето им щеше или да се извая на нея, или да бъде разбито на парченца от представянето им.

Бъдещето на Малворн, Франсис и Сет беше подсигурено по рождение, Грон Кол и Борон Фънт също произлизаха от силни родове. Като чуждоземец, Рамон можеше да се дипломира единствено ако се закълнеше във вярна служба в легионите, въпреки че щеше да се завърне в силацианското си селце като важна личност, може би единственият маг в околността, тъй като римонските магове бяха рядкост.

За Аларон, просто поредният градски маг без знатно потекло или благородническа кръв, щеше да е по-трудно. Многобройни бяха четвъртаците, често родени незаконно, и обикновено свършваха на предните редици в битките, мишена за всеки вражески арбалет или лък, не особено симпатични и на собствените си редици в строя. Много не оцеляваха за дълго. Ван Мърсър искаше синът му да остане изцяло настрана от легионите; винаги се бе опитвал да събуди интерес у него към вълнуващата търговия, но когато Аларон мечтаеше за бъдещето, той копнееше за велики дела и героизъм в битки — слава и признание. Искаше одобрението на връстниците си и уважение от чистокръвните… и едно определено римонско момиче до себе си.

4.
Цената на ръката на дъщеря ти

Магьосническо потекло

Маговете първонаследници от Благословените Триста поначало се устремяват към повалянето на Римонската империя и изследват своите нови способности. Когато се стига до проблема с възпроизвеждането, те откриват, че възможностите за контролиране на гносиса са непосредствено обвързани с процеса на репродукция: магове се раждат от магове и качеството на „магьосническата кръв“ повлиява пряко на силите, които децата притежават. Основават се нови династии, счита се, че колкото по-чиста е кръвта им, толкова по-добре — но скоро се установява, че при чиста от примеси кръв се намалява силно плодовитостта и на двата пола. По тази причина чистокръвните са принудени да създават поколение с обикновените хора, за да може да се увеличи броят на маговете и да се подсигури необходимата им численост за империята, което довежда до обособяването на няколко чистокръвни фамилии, които държат властта в империята, гледат с презрение на „нечистокръвните“, но все пак разчитат на тях за попълването на редиците на бойните магове в легионите.

Академичен съвет на Ордо Коструо, Понтус

Област Аруна Нагар, Баранаси, Северен Лакх, континента Антиопия

рами, 1381 г. (септинон, 927 г. в Юрос)

десет месеца до Лунния отлив

Дори да беше сляп и глух, Испал Анкшаран пак щеше да отгатне къде точно на пазара Аруна Нагар се намира само чрез обонянието си. Всеки аромат му бе познат — подправките и кафето, чаят, но и урината, и потта на това най-голямо тържище в Баранаси, Съкровището на Лакх. То беше поклонническо място, завой на реката, в която някога стоял Слонът Ган и разпръсквал вода от свещения си хобот, за да напълни коритото й, като така се родил и поток, който все още пълноводен течеше бавно през червенопочвените долини до непроходимите морета. Тук Испал купуваше и продаваше всичко, за което смяташе, че ще му донесе печалба. На тази сцена той премерваше находчивостта си с купувачи и продавачи, създаваше си приятели и врагове, живееше и обичаше. Това беше домът, в който се смееше и плачеше и заради който благодареше на хилядите божества на Омали за прекрасния си живот.

Защото Испал Анкшаран имаше всичко: чудесно обкръжение, обичта на боговете си, вярна съпруга и многобройна челяд, която да продължи фамилията му и да се моли за духа му, когато си отиде от този свят. Домът му се намираше в близост до свещената река Имуна. Не беше толкова богат, че да си заслужи завистта на властимащите, но не беше и толкова беден, че да постави семейството си в нужда. Щастлив живот си живееше, въпреки че се бе сблъсквал с войната и смъртта отблизо.

Той отвори очи и се вгледа в мъгливата светлина на есента. Утринният студ се разсейваше бързо от ярките слънчеви лъчи. Тази сутрин беше довел семейството си и кръвния си брат Раз Макани при реката, въпреки че Раз вярваше в Амтех. Той и двете му деца наблюдаваха докато домочадието на Испал отправяше молитвите си за благодат на Вишнараян, Сивраман, и разбира се, на Слона Ган. Ган отговаряше за късмета — благо, не толкова всемогъщо като тези на по-великите божества, но и нещо, без което никой не може.

След това съпругата на Испал, Танува, поведе децата към дома, докато двамата с Раз споделиха една лула и си поговориха за добрите стари времена. За тези, които не го познаваха, Раз беше като създание от някой кошмар — изгарянията по кожата му изглеждаха отвратително, дори и след двадесет и две години. Беше изключително мълчалив човек. Двамата се срещнаха през 904-та, когато Испал беше тръгнал на север, дочул, че може да припечели много от търговията с белокожите феранги в Йебусалим. За пръв път бе напуснал Баранаси, а какво остава за Лакх, и какво пътешествие бе само — пустини, планини, реки, какво изживяване! Но и какъв кошмар: защото ферангите бяха изпратили войници вместо търговци и Испал бе загубил всичката си стока и едва не бе загубил живота си. А беше мирен човек.

И все пак, той бе оцелял и бе спасил живота на свирепия воин от Кеш — Раз Макани, който бе толкова лошо обгорен, че едва ли щеше да оживее. Когато войната свърши, той доведе Раз и съпругата му на юг и сега двамата бяха братя, двама души, срещнали се очи в очи със смъртта и оцелели. Съпругата на Раз бе останала с него, въпреки че бе обезобразен от огъня, и му бе родила две деца, преди да почине. Двамата, Испал и Раз, бяха преживели много заедно, а сега синът на Раз бе разменил обети с дъщерята на Испал, за да се затвърди връзката между приятелите, по угоден на боговете начин.

Както обикновено, и тази сутрин той остави Раз на любимото му място, да се любува на реката от сянката. Остави му и един къс тютюн за дъвчене, смесен доволно с ганджа, и една манерка с арак. Други приятели често навестяваха Раз, прекарваха време заедно с него. Можеше и да е страховит на външен вид, но беше близък познат, част от общността.

Испал се разходи из пазара, вдишвайки мириса на новата стока. Пристигаха килими от Локистан, а носачи ги разтоварваха под зоркия поглед на Рамеш Санкар. Той съзря Испал и му подвикна:

— Испал, стари мошенико, няма ли да си купиш един килим?

— Днес не, Рам, може би утре. Как е качеството, а? Този път безопасни ли са? — двамата се засмяха, тай като при предишната пратка със стока за Рам, в един от килимите се беше свила кобра. Намери се змиеукротител, който успокои изплашеното животно и го прибра при себе си, така че историята свърши добре за всички.

Заедно двамата наблюдаваха разтоварването и на другата стока. Нито един от тях нямаше свой магазин — търгуваха на едро със складовете наблизо — но тъкмо тук се сключваха сделките. Събираха се още търговци, мъже, които се познаваха като братя, за да разглеждат всякакви стоки, които пристигаха, да се пазарят за каквото ги заинтересоваше: подправки или чаени листа от Юга, естественото им ухание на земя се носеше из топлия въздух. Чували с люти чушки с парлива миризма, кардамон и канела бяха разпръснати на одеяла на земята пред жени със слънчев загар. Маже печаха фъстъци на димящи мангали. Човек не се разхождаше тук, той прескачаше от място на място. Все повече и повече хора прииждаха. Това бе люлката на живота; какофонията насищаше въздуха, по-плътна дори и от пушека на огньовете за готвене. Свиреше музика, маймуни изпълняваха различни номера, чуждите за града хора гледаха с удивление: лесни мишени за непочтените, а такива имаше в изобилие.

Пазарът днес беше оживен; утрешният ден бе последният от свещения месец на Амтех и неговите поклонници — около една-четвърт от населението на Баранаси — отдаваха сетна почит на Ахм в последния ден на въздържание, в който не слагаха в устата си нито храна, нито вода, докато слънцето бе на небето. Утрешната вечер обаче щеше да е невъобразима: питиетата ще се леят, храната ще се приема в огромни дози, хората ще пеят и танцуват, за да отбележат Айид, празника на благодарността, а търговците печелеха добро състояние, продавайки ресурсите, които осигуряваха това човешко щастие.

— Испал! Испал Анкшаран!

Испал се извърна и съзря Викаш Нурадин, който му махаше с ръка, проправяйки си път към него. Викаш бе строен мъж с къдрава коса и сравнително бледа кожа за човек от Лакх. Беше му по-скоро съперник, отколкото приятел. Испал си взе довиждане с Рамеш и предпазливо поздрави Викаш.

— Здравей, Викаш, с какво мога да помогна?

Викаш хвърли поглед към Рамеш и придърпа Испал по-близо до себе си, слабото му лице изглеждаше още по-превъзбудено отвсякога.

— Приятелю, нося новини за сделка, която би те заинтересовала. Едно изключително предложение.

Испал повдигна вежди в удивление. Викаш Нурадин не беше от хората, които споделяха информация за някакви сделки с хора като него.

— За каква сделка става дума? — попита Испал с любопитство.

Викаш го погледна прямо:

— Сделката на живота ти, Испал — и само ти и аз можем да я осъществим — Викаш вдигна пръст към устните си и не проговори, докато не се бяха отдалечили значително по тесните улички, до една сенчеста арка, където не можеха да ги подслушват. Притисна се още по-близо до Испал. — Приятелю, в града дойде един чуждоземец. Търси нещо, което само ти притежаваш.

Испал наклони глава настрани в недоумение:

— Че какво пък имам аз, което никой друг няма?

— Съпруга, която винаги ражда по две или три деца наведнъж, която е дъщеря и внучка на жени, които всеки път са раждали по две или три наведнъж — Викаш се наведе по-близо. — Този чуждоземец желае точно такава съпруга: много е богат и се нуждае спешно от нея. Говорих с посредника му. Исканията му са конкретни.

— Това някаква шега ли е? — Не знаеше дали да се засмее или да се ядоса: — Съпругата ми си е моя и нямам намерение да се разделям с нея, дори и омалситкият закон да разрешаваше развода, а все още нямам такива сведения.

Викаш поклати глава. Беше необичайно да се поти така: Испал го помнеше винаги уравновесен и елегантен.

— Не, става дума за дъщеря ти, Испал: Рамита — този чуждоземец, този богат чуждоземец най-вероятно ще прояви интерес към нея. Посредникът му подчерта, че работата е спешна и трябва да е напълно дискретна. Обеща ми огромни суми пари — огромни! — той избърса челото си.

— Но Рамита вече е разменила обети със сина на моя кръвен брат. Ако този твой чуждоземец може да изчака една-две години, все някоя от по-малките ще е прокървила и…

— Не, Испал, трябва да е дъщерята ти, която е на възраст за женене, или ще изпуснем възможността. Той иска да се ожени още този месец. Не може да си позволи да чака.

Испал поклати глава:

— Викаш, това е безумие! Бракът е нещо свещено: той е обвързване пред боговете. Не даваме дъщерите си на някакви чуждоземци току-така — той се извърна да си ходи. — Благодаря ти за предложението, Викаш, но отговорът ми е не.

Викаш го сграбчи за ръката:

— Почакай, Испал… този мъж е много, много богат. Моля те, поне поговори с него…

— Не, Викаш, сериозно, не ставай смешен.

— Моля те, Испал — посредникът ще ми плати хиляда рупала, само ако те представя, а много повече, ако сключим сделката. Помисли си само, колко ли ще ти плати на теб…

Испал се закова на място, изумен. Хиляда рупала само за посредничеството? В името на Лаксими — колко ли заплащаше този богат прахосник на хората, които вършеха истинската работа? Разколеба се, потънал във внезапни фантазии за мраморни палати и прислуга в изобилие, за войници под негово командване и огромен керван от товарни коли. В името на всички богове, само като се замисля за цял няколкоетажен магазин, пълен с най-различни изделия, който самият Махараджа ще посещава, за да прави щедрите си покупки…

Викаш го погледна настоятелно:

— Нищо няма да ти стане просто да поговориш с този човек, нали, приятелю?

Погледите им се срещнаха. Испал пое дълбоко дъх, чувствайки се леко замаян, и кимна.

Викаш Нурадин изпроводи Испал през един стар хабели палат с резбовани дървени порти, които се разпадаха, към западналите градини отвъд. Снопове от благоуханни пръчици горяха в мангали, за да замаскират миризмата на изгнило. Запустял фонтан зеленееше от тиня, а верандите тъмнееха под ярката слънчева светлина. Седнаха на едни стари столове под сянката на дърво и прислугата им донесе леденостуден чай. Викаш отпи глътка и проговори:

— Испал, мой приятелю, такъв шанс идва веднъж в живота. В тази сграда чака рондиец на име Лоуън Граав — познаваш ги рондийците, разбира се, Испал; бил си се с техните войски, нали? Е, този човек Граав е посредникът на един богат феранг. Този феранг си търси съпруга — много плодовита жена; жена, която със сигурност ще му роди близнаци или повече деца. Жена, като твоята дъщеря — той се засмя. — Всички добре знаем за жените от рода на съпругата ти, Испал: носи се като градска легенда. Горкичкият Испал, обичаме да казваме, такова проклятие — с всяко раждане му пристига цяла армия.

Така ли казвате? Аз винаги съм си мислил, че е благословия, помисли си той.

— Богатият феранг е от далечния север — Викаш приглади косите си, сниши глас и прошепна, — от Йебусалим.

Испал се олюля, замлъкнал. Йебусалим: родното място на Пророка Амтех, мястото, където той самият бе загубил всичко и почти не бе загинал. Там, където бе спасил Раз Макани от сигурна смърт. Вишнараян да ми е на помощ.

Вътрешните му терзания най-вероятно си проличаха и на лицето му, тъй като Викаш започна да го увещава:

— Испал, този човек обещава кралски откуп за ръката на дъщеря като твоята. Кралски откуп — замисли се; не мечтаем ли всички тъкмо за това? Едничката огромна сделка, която да промени съдбата ни завинаги…

— Но защо дъщеря ми…

— Дъщерята е просто поредната стока, Испал — отвърна Викаш с упрек. — Да, може и да говорим за бракове по любов и вечно щастие, но истината е, че дъщерите се омъжват по задължение, за благото на семейството си.

— Така е, но тя вече е дала обета си — той замълча, онемял от видения за власт, място сред силните в града, макар че знаеше, че понякога по тези размирни земи е най-добре да останеш в безопасност и незабелязан. — Може би няма лошо просто да поговорим с него — каза той в крайна сметка, мразейки се за думите си.

Викаш влезе в палата и скоро се завърна със светлокож мъж на средна възраст, рондиец. Брадата му бе изрядно обръсната, но имаше буйни сиви мустаци и бе облечен в кешска носия. Беше плувнал в пот, въпреки че беше прохладно — но пък родните му земи бяха много по-студени от тукашните.

— Господин Граав е търговски посредник от Верелон — каза Викаш, произнасяйки тромаво чуждите имена, — работи в Йебусалим.

Граав говореше на леко развален лакхски със западен акцент, но му се разбираше лесно. Разпита за семейството на Испал, кимайки одобрително, когато той го увери, че откакто се помни всяка бременност на жена му и нейните прародителки е довела до раждането на повече от едно дете.

— Сигурно сте голямо семейство — отбеляза Лоуън Граав, — много момичета в рода.

Испал се намръщи:

— Не сме толкова много; изглежда, че тази особеност не се предава на мъжете в семейството, така че на братята на съпругата ми не им се раждат такива дъщери. А и последователното износване на няколко деца наведнъж не е леко за жените. Съпругата ми имаше шест сестри; три от тях са мъртви. Една живее в селце, недалеч от тук, но се омъжи късно и децата й са още малки. Дъщерите й няма да прокървят поне още шест или седем години. Другата сестра роди само момчета, а сега е безплодна, след като пометна веднъж.

— Ами вашето семейство?

Испал се подвоуми за кратко доколко беше разумно да разказва подобни неща на един чуждоземец, но Викаш му се усмихна насърчително.

— Омъжих се за съпругата си Танува, когато навърши петнайсет, след като се върнах от първото си пътуване до Йебусалим по време на това, което вие, ферангите, наричате „Първия поход“. Първо ни се родиха заедно най-големият ми син Джай и мъртвороденият му близнак. Това нещастие е единственото, което сме имали. На следващата година се появиха близначките Джая и Рамита. Две години по-късно ни се родиха момченца близнаци, преди да ме повикат в моголската войска, когато отново ми се наложи да тръгна на север. Това се случи по време на „Втория поход“, както го наричате. Каква бъркотия беше само! Моголите и султанът не постигнаха единодушие, така че нямаше място и за сътрудничество. Дори не успяхме да стигнем до Йебусалим, преди да ни свършат храната и водата. Спасиха ме единствено предишният ми опит и общественото ми положение. Когато се завърнахме, хората си помислиха, че сме привидения, толкова отслабнали и неугледни, толкова изгорели от слънцето бяхме — той потупа закръгленото си коремче. — Отне ми години да възстановя формата си.

— Вторият поход беше през 916-та — рече замислено Лоуън, — трудни години за търговците. А след това?

Испал изпи чая си и се огледа за друг. Викаш направи знак на прислугата.

— Докато бях далеч от дома, удари чума — както винаги последваща войната. Злочестата Джая бе покосена, както и двете ни малки момчета, така че известно време живяхме само четирима. Но с Танува си родихме още: две момчета и три момичета. Треска погуби едно от момиченцата след две години. Сега Джай е на седемнайсет, а Рамита наскоро навърши шестнайсет. Момчетата близнаци са на десет, а останалите две момиченца са на осем — общо шест деца и мисля, че са ни достатъчни — засмя се той, — а и бедната Танува хвърля толкова много усилия!

Граав се приведе напред:

— Значи тази дъщеря, Рамита, е единствената ви на възраст за женене?

Беше очевидно, че Лоуън Граав е решен да сключи сделката и да се прибере на север. Много добре. Разумният човек никога не се пазари на бърза ръка.

— Очевидно, сахиб Лоуън — потвърди Испал. — Но тя вече е обещана на друг: синът на кръвния ми брат. Работата е уредена от известно време и тя и момчето са много щастливи — в интерес на истината, те се обичат — той се усмихна добродушно, грижовният баща, който бе угодил на дъщеря си в брачните договорености.

Викаш Нурадин се намръщи, беше повече от ясно, че иска от Испал да отстъпи и да сключи тази сделка, а не да се прави на трудно достъпен.

Испал не му обръщаше внимание.

— За кого работите, сър? — попита той — Как се казва уважаемият?

Лоуън каза с примирение:

— Клиентът ми е възрастен мъж с несметно богатство — родом от Юрос. Наскоро синът му, единственият му наследник, почина. Това, което му е необходимо, са деца, не се интересува от каква раса или вяра е майката, но преди всичко иска да е плодовита — изведнъж той се ухили, — позволи ми да предам, че за мъж на неговата възраст, всяка стрела е от значение. Това са думите му. Господин Анкшаран, дъщеря ви е най-подходящото момиче, на което попадам до сега. Пътувахме надлъж и нашир, но никъде не срещнахме момиче с подобно родословие.

Добре, още една вратичка за пазарене в моя изгода. Испал се изпъна напред, сякаш ще отправи някакво напълно теоретично предложение:

— Нека за момент да предположим, че бих разбил сърцето на дъщеря си и разтрогнал годежа й с момчето, което обожава. Да предположим, че дори за миг бих решил да я изпратя на север и най-вероятно никога повече в живота си да не я видя, нея, незаменима светлина в жалкото ми съществуване — в действителност, той би признал пред всеки бог, Рамита бе истинско щастие, най-преданата дъщеря на света. — Да предположим, че бих рискувал да отнеса тежко физическо наказание от собствената си жена, защото съм разбил мечтите й — и за какво? Не знаете ли, че Великият събор се обяви за шихад? Моголите се произнесоха: Смърт за ферангите — смърт за всеки, включил се в Похода! Навсякъде се свикват за войска последователи на Амтех, а и много от тези на Омали. Кръвният ми брат сега е като изсъхнала люспа, заради един от онези проклети магове. Какво би ме накарало тогава да се занимавам с вас? Защо просто да не изляза на улицата сега и да събера петдесетина яки младежи, които искат да си осигурят преднина в убиването на ферангите, а? Отговорете ми!

Лоуън Граав придърпваше нервно мустаците си.

— Всичко това е самата истина — съгласи се той, — но клиентът ми ви моли да обмислите предложението му: в замяна на един напълно дискретен брак, вие ще получите една крора предварително, по един лак всяка година до края на живота й и по един лак за всяко дете, което тя роди — ще бъдат изплащани, дори след смъртта ви, на живите ви роднини.

Испал Анкшаран се отдръпна рязко в изумление и старият стол не можа да го издържи. Дори не осъзна как падна в калта, завладян от видения за рупали, обсипващи го като звезди. Една крора беше равна ни десет милиона рупала! А един лак — на сто хиляди — всяка година! Всяка. До края на живота му. И след това, повтаряйки се като припева на песен, отново и отново…

Бива си те в преговорите, Испал Анкшаран! Остави Викаш да му помогне да се изправи. Лоуън Граав стоеше безмълвен като огромна бяла жаба, опитвайки се да не се засмее. Задъхан, Испал седна на друг стол. Една крора и по един лак всяка година от живота на дъщеря ми. Дори само един лак бе повече, отколкото се бе надявал да изкара през целия си живот. Една крора надминаваше всички мечти. С такова богатство можеше да си купи диаманти и перли, злато и коприна от Индрабад и палат близо до реката. Можеше да си подсигури разкош, прислуга и малка армия от войници: благосъстояние, с което да засенчи всекиго освен принцесата от Баранаси. Невъобразими пари — този феранг е полудял!

Поизтупа дрехите си, в отчаяни опити да мисли трезво. Това е или някаква много добра измама… или е самата истина.

— Да разбирам ли, че сте поне малко заинтересован? — попита Лоуън Граав, в гласа му се прокарваше нотка на забавление.

Испал Анкшаран пое много дълбоко дъх и затвори очи.

Мисли, Испал, мисли! Действително ли е това предложение? Би ли го приел, ако е? Парите са си пари, но хората ще задават въпроси. Трябваше да се извърши изключително дискретно — да изглежда, че просто е извадил късмет, една голяма комисионна от сделка с много богат търговец от севера, например. Една правдоподобна история — и ще подсигури благоденствието на семейството си завинаги. Дори мога да оженя Джай за някоя принцеса!

Испал знаеше, че няма да се размине без сълзи, заради жертвата, която Рамита ще трябва да направи — но нали за това са покорните дъщери, за да направят каквото е необходимо за добруването на семейството им, да бъдат ключов фактор при спазаряването на доходоносни сделки. Трябваше да го поднесе много внимателно на Раз Макани и на неудържимия му син Казим. Той обичаше страстно Рамита. А Танува — тя щеше да вдигне буря от сълзи, надминаваща и великото тръбене на Ган — щеше да изплаче нова река.

Но в крайна сметка нямаше ли да е за добро? Нямаше ли след време всички да погледнат назад и да се съгласят че е било за добро? Че с такова богатство, можеха да посещават Рамита всяка година, стига да искат. Нямаше да я загубят безвъзвратно. Клиентът на Граав изглежда бе стар човек; със сигурност не би могъл да издържи дълго? Достатъчно дълго, колкото Рамита да му роди няколко деца. Той облиза устни, потръпвайки от вълнение.

Граав се усмихна.

— Ще трябва да се срещна с клиента ви, преди да дам съгласието си. Искам уверението му, че ще се отнася подобаващо с дъщеря ми. Искам да получа достоверни свидетелства за състоянието и благонадеждността му. Искам да знам името му.

— Разбира се — Граав погледна към една паянтова врата, която се отвори рязко и висока фигура излезе от палата. Слънчевите лъчи се отразиха в огромен рубин, прикрепен на челото му. Испал притаи дъх. Няма как да е…

Новодошлият беше слаб като вейка, но много висок, повече от един и осемдесет.

Тези феранги, всичките са гиганти. Беше много блед, с пепелявосива брада и сплъстени тънки коси, но одеждите му определено бяха богати — тъмносини, поръбени със златна нишка. Рубинът на челото му обаче приковаваше вниманието ти: с големината на нокът, прикрепен от обков с филигранно злато, безценен. Пулсираше като човешко сърце: беше амулет — което означаваше, че този човек е маг.

Обзет ненадейно от страх, Испал му се поклони ниско.

Гласът на възрастния мъж беше дрезгав и слаб, но в него отекваше неизмерима власт. Изглеждаше сломен от годините, но все още бе забележителен човек. Очите му бяха мъдри, с тъмни кръгове около тях, очи, присъщи на някой бог, древен бог, който е надживял поклонниците си.

— Испал Анкшаран — прошепна той, — аз съм мъжът, който иска ръката на дъщеря ви. Казвам се Антонин Мийрос.

Челюстите на Испал отказваха да се отделят една от друга и той не можеше да обели и дума. Страхът го обездвижваше, както през всички онези години в Йебусалим. Сърцето му биеше толкова яростно, сякаш гръдният му кош щеше да се пръсне. Чувстваше, че може да умре от страх. Трябва да му падна на колене. Или да извадя нож и да го забия в сърцето му…

Старият мъж се пресегна и докосна ръкава му:

— Не се страхувайте — каза любезно той. — Няма да ви нараня. Предложението ми е искрено. Моля, седнете тук с мен.

Испал остави да го изпроводят обратно към стола му. Мийрос седна до него, а Лоуън Граав и Викаш Нурадин се отдръпнаха назад. Мийрос говореше лакхски свободно — нормално, за човек живял толкова дълго и направил толкова много. Очевидно някак бе дочул предишния им разговор. Та той е маг, разбира се, че ще ни е чул.

— Но как? Защо?

Мийрос добре разбираше изумлението му.

— Убиха сина ми — светлината на живота ми. А аз съм стар човек, много, много стар. Ние, маговете, рядко успяваме да създадем поколение — може би това е нашето наказание за заграбените божествени сили на Урте… Но имам още толкова много да направя преди да умра, неща, които един баща може да завещае единствено на детето си, дете от собствената му кръв. За това ми е необходима съпруга, плодовита жена. За мен не е от значение дали тя е от Лакх, Ронделмар или Римони, или е дъщеря на някой номадски нашественик, важно е единствено да е плодовита.

Мислите на Испал препускаха. Това не можеше да се случва… Той се ощипа по ръката, но не се събуди.

— Жените от рода на съпругата ми винаги са се радвали на множествена бременност, господарю — каза той пресипнало.

Мийрос кимна със сериозен вид:

— Ще помоля за документирането на този факт — доказателства, удостоверения, ако такива могат да се подсигурят.

Викаш Нурадин вдигна пръст:

— Аз мога да се погрижа. Съществуват документи в архивите на принца и аз мога да ви ги осигуря. Но мога да ви уверя, че Испал казва истината.

Мийрос кимна:

— Усещам искреността в думите му — каза той, а амулетът му блещукаше, при което устата на Испал пресъхваше. Възрастният маг се наведе напред с напрегнато изражение. — Опишете ми я, Испал Анкшаран, но не като баща, описващ дъщеря си; за мен не е важен външният вид или елегантността й, искам да знам повече за характера й. Изрисувайте ми я, както бихте описали търговец, с когото искате да преговаряте.

Испал премигна с недоумение. Жените не се занимават с търговия. Но не посмя да го каже на този феранг, чийто разбирания бяха съвсем различни от неговите. Замисли се за образа на дъщеря си и подбра думите си много внимателно:

— Тя е добро момиче, господарю: честна, но не се предоверява. Може да преговаря и знае кога да каже не. Не се хихика и бърбори, както повечето момичета на нейната възраст. Отговорна е и могат да й се поверят пари и деца. Щастливец съм да имам такива синове и дъщери.

— Така е, както казва Испал, господарю — добави Викаш с ентусиазъм, — смята се за много добра партия от всеки млад мъж в Аруна Нагар. И макар да твърдите, че не е от значение за вас, е сладурана, господарю.

Испал се усмихна с благодарност.

— Все още обаче не разбирам, господарю — обърна се той дръзко към Мийрос, — живели сте с векове — със сигурност имате пред себе си цялото време на света?

— Де да го имах, господин Анкшаран — въздъхна Мийрос. Испал го погледна с очакване, но той замълча.

Значи все пак е смъртен…

— Всяко мое дете ще наследи богатствата и властта ми — заяви Мийрос накрая. — Те ще притежават Кръвта — магьосническата кръв, предадена им от един от Първонаследниците. Аз обичам мира, Испал Анкшаран, въпреки всичко, което сте дочули за мен. Ако говорите искрено и ми позволите да се омъжа за дъщеря ви, аз ще се грижа добре за нея. Ще спазя обещанията си.

Ето ме и мен, помисли си Испал, Испал Анкшаран, син на магазинер, пия арак с най-презрения мъж по всички земи — Антонин Мийрос, име което събужда страх и ненавист у млади и възрастни. Мъжът, който свърза два континента, разделени от непроходими морета, с най-великия мост, създаван някога, и след това остави войските на Похода да преминат. Чудотворецът, мит, превърнал се в плът — и е тук, за да поиска ръката на дъщеря ми! Струваше му се като история от светите писания, разказ за демонични крале, примамващи добрите хора. Ръцете му трепереха. Успокой се, сърце мое, не изскачай от гърдите ми!

— Да приемем, че документите ще подкрепят твърденията ви — каза Мийрос. — Имаме ли сделка? Мога ли да се оженя за дъщеря ви?

Испал се прибра разтреперан вкъщи. Налагаше му се често да посяда, за да поуспокои световъртежа си. Викаш Нурадин беше развълнуван, по-развълнуван от самия него. Колко злато ли са ти платили, Викаш? Не можеше да мисли за това сега; толкова много други неща имаше на главата си. Как да каже на Раз Макани и да не го загуби като кръвен брат. Как да сподели на Танува и все още да е добре дошъл в собствения си дом. Как да каже на Джай, който обожаваше сестра си. Как да каже на Казим и да остане жив.

Как да кажа на Рамита.

Един блед, тресящ се Испал щеше да нахлуе в малкия щастлив дом, за да разруши радостта му завинаги. Дочу как съпругата му пее заедно с малките деца, докато готви. Джай и Рамита щяха да са на пазара до мръкване. Той стисна дръжката на вратата, отблагодари се на Викаш с прегракнал глас и го отпрати. Викаш заподскача, кипящ от енергия, но Испал беше изтощен, сякаш беше прекосил отново пустинята с оскъдни вода и храна, а хората му измираха около него. Накрая тъкмо този спомен му даде кураж. Избягах от смъртта и през двата похода, всичко е имало смисъл. Всичко е било заради този ден.

Той пое дълбоко дъх и повика съпругата си.

5.
Покорната дъщеря

Лакх

На юг от пустините се простира обширна земя, обитавана от най-многобройното население. Наричат се лакхси, по думата им „лак“, която означава „сто хиляди“, но в древни времена означавала просто „много“. Те са Многото… и много има от тях! Там ще срещнете всякакви неща: изящество и низости, любов и омраза, набожност и деспотство. Ще се сблъскате с разкош и най-крайна бедност: ярко, гръмко, изпълващо сетивата ви и обладаващо ги завинаги.

Везир Дамъкх от Миробаз, 634 г.

Аруна Нагар, Баранаси, Северен Лакх, континента Антиопия

рами, 1381 г. (септинон, 927 г. в Юрос)

десет месеца до Лунния отлив

На лявата си китка Рамита Анкшаран носеше гривна от червена нишка, нанизана с бодливи семена, годежна връв от Казим Макани. Пееше си тихо, докато печеше кедрови ядки за сергията им. Тъмната й кожа и дългите й черни коси бяха защитени от жаркото слънце от диплите на бледожълтия й дупатта шал, достатъчно тънък, за да може да вижда през него, и достатъчно плътен, за да скрие лицето й. Дългата й риза салвар също беше жълта, но изцапана с пепел от огъня. Ръцете й вече бяха загрубели от дългогодишния труд, а босите й стъпала бяха твърди като камък от работата на пазара. Лицето й обаче бе все така нежно, незагубило и малко от своята женственост. На височина нямаше и метър и петдесет, не беше нито висока, нито ниска по местните стандарти. Пееше любовна песен, а в мислите й бе Казим.

Отпред на сергията брат й Джай продаваше стоката им: билки, подправки и печени ядки, листа от бетел и кимионов кекс, който майка им бе изпекла същата сутрин. Имаше и голяма кана с вода с лимонов аромат за жадните клиенти. Доходите от търговията на баща им бяха непостоянни, затова държаха тази сергия, с която да изкарват парите, необходими им за всекидневието.

Наоколо имаше хиляди: купувачи, продавачи, крадци, работници, войници, дори и група от жени, поклоннички на Амтех в бекира-наметала, тъй че двамата нямаха и миг почивка. Джай не спираше да бърбори и се пазареше и до последното зрънце:

— Привет, сахиб, искаш ли да погледнеш? Гледането е безплатно!

Между сергиите се разменяха постоянни закачки. Рамита продължаваше да спори с момче от съседната сергия заради пушека от огъня им; хлапето веднъж вече бе опитало да го изгаси с вода.

Непрестанно преминаваха и познати лица: момичета, много от които с повити бебенца на ръце; момчета, привидно търсещи работа, но всъщност размотаващи се наоколо. Всички я питаха кога ще се омъжва.

— Скоро! Татко обеща, че ще започнем подготовката веднага след Айид. Много скоро!

Баща й й бе обещал. Тя вече бе на шестнайсет и нямаше търпение. Казим бе толкова красив и внимателен: той беше целият й свят. Често открадваха по някоя целувка, но тя копнееше за нещо повече.

Тя се загледа в небето, молейки се времето да забърза хода си, когато крадлив жест привлече погледа й.

— Хей! — извика тя на дребна резус маймунка, която се бе покачили в ъгъла на чергата им. — Да не си посмял!

Тя размаха юмрук срещу него, а наглото животинче й се озъби, грабна шепа фъстъци и избяга. Профуча през пазара и се настани на рамото на един от уличните артисти.

— Ей, дръж малкия си крадец под контрол! — извика тя на мъжа, който взе ядките от лапите на маймунката — Върни ги обратно! — мъжът просто се подсмихна и ги натъпка в устата си.

— Сестричке, още люти чушлета! — извика Джай, без да се обърне назад. Тълпа възрастни жени му говореха вкупом една през друга. Рамита издърпа един чувал и го стовари върху количката, която им служеше за сергия. Небеса, беше толкова горещо! Но те поне имаха някакъв навес; бедните хора, които бяха наредили стоката си на одеяла на земята, изглеждаха все по-изтощени с покачването на температурата.

— Рамита — някой я повика и тя погледна нагоре, а сърцето й подскочи.

Казим се бе облегнал на количката, с каликити бухалка в ръка. Усмихна се, а белите му зъби блеснаха, искрящи на фона на леката му брада и мустаци.

Само при погледа му я обля гореща вълна, а стомахът й се преобърна.

— Казим!

Очите му бяха тъмни, сиво-черни, прекрасни като абаноса.

Той повдигна бухалката:

— Отивам да играя лакхската игра, която толкова много обичаш. Ще пуснеш ли брат ти с мен?

Джай я погледна с надежда.

— Ами…

— Нали приключи с печенето — изстреля бързо Джай, — сега остава само да продаваш, докато не свърши. Почти обяд е — а и Хурия ще ти помогне — Хурия бе сестрата на Казим, най-добрата й приятелка. — Моля те, сестричке…

Казим го подкрепи с умоляваща усмивка, с която веднага я спечели.

— Ох, добре, хайде, върви! — махна тя с ръце, в очите й грееше лицето на любимия. — Вървете и се забавлявайте — мъжете с техните глупави игри… — каза тя, но с усмивка на лице.

Казим се протегна и докосна ръката й в знак на благодарност, малък бърз жест на интимност, който я изпепеляваше и разтапяше едновременно. Сякаш във въздуха се носеше песен. След това двете момчета тръгнаха с бавна крачка.

— Гледай ги, как само си тръгнаха — засмя се Хурия, приплъзнала се от тълпата. — Тези момчета никога ли не порастват? Дори и баща ти все още обича да размахва тази нелепа бухалка. Видя ли го? Замина нанякъде с Викаш Нурадин.

Хурия бе по-висока от Рамита и по-щедро закръглена. Някои от по-големите момчета се държаха лошо с нея, защото бе чуждоземка, вярваше в Амтех и имаше болнав баща, но Казим я бранеше ревностно, а никой не посмяваше да се изправи втори път срещу него. Хурия бе покрита цялата с бекира-наметалото си.

— Защо ние, амтехианите, трябва да носим тези ужасни, дебели палатки, докато вие, жените омалистки, можете да се разхождате полуголи и никой нищо да не ви каже? — оплака се Хурия, макар че днес бе свалила качулката си и чувственото й лице беше открито.

Тя бързо прегърна Рамита и двете се изправиха пред стена от клиенти. Време беше да се залавят за работа.

Работиха неуморно през целия ден, клюмаха, когато слънцето беше най-жарко и тълпите пооредяха, и отново се захванаха, когато слънцето преваляше преди вечерта. Момчетата така и не се върнаха, за да им помогнат да съберат сергията, и така кълнейки ги добродушно, двете момичета натовариха количката с останалите продукти и прибраха приспособленията за готвене. Калната земя бе осяна с боклуци, а по всяка гола стена на тържището личаха мокри следи от урина. Сдъвкани и изплюти листа от бетел жвакаха под краката им, докато теглеха количката по тъмните, захладняващи улици по пътя за вкъщи. Големи групи деца притичваха наоколо в игри на гоненица. Възрастна камила премина мудно, влачейки огромна каруца, докато собственикът й спеше отзад. Войниците им подвикваха груби покани, а Хурия цветущо им се изрепчваше. Тлеещи главни изпълваха тесните пътища с пушек. Рамита пресмяташе днешната печалба наум: около шейсет рупала — със сигурност поне три пъти повече от обикновено. Последните няколко дни преди фестивал винаги бяха добри за търговията. Баща й щеше да е много доволен. Може би е бил при Викаш, за да им купи подаръци? Винаги намираше дребни неща, с които да зарадва семейството си, а и никой не можеше да се пазари както него.

Проправяха си път през наплива от хора, докато най-сетне достигнаха ниската порта на малък двор, пълен с вехтории. Баща й обичаше да складира. Над тях се издигаше тесният каменен дом на семейство Анкшаран, с три етажа и подземен зимник, но с няма и три метра широчина и съседи и от двете му страни. Прадядото на Испал първоначално бе наел мястото, а след това го бе купил и така постепенно фамилията се установи тук и самата тя стана част от камъка му, закърпваше го и го освежаваше всеки сезон, потта и труда им бяха пропити в хоросана по стените. Когато Рамита и Казим се оженеха, щяха да заемат втората спалня на горния етаж, докато не изградят още един, който да е само за тях. Щяха да живеят тук до старини, също както дядото и бащата на Рамита. Сега тя споделяше стая с Хурия, а момчетата спяха на тавана. Нямаше място за интимности.

Тази вечер домът им изглеждаше необичайно. Обикновено майка им стоеше в кухнята с децата, където поглъщаха вечерята си и се оплакваха, а Испал и Раз пушеха и пиеха в двора. Сега обаче не се виждаше никой от възрастните, а децата лудуваха в градината. Двете момичета се спогледаха учудено. Рамита отиде до кухнята и се развика силно на малките си братя и сестри, в опит да въдвори ред, докато Хурия разтоварваше уредите за готвене, за да се измият. След това Хурия се зае с вечерята на децата, а Рамита взе кофа и слезе надолу по улицата до водната помпа.

Когато се върна, вкъщи се бе възстановило някакво подобие на порядък. Хурия бе подмамила момичетата да разчистят, а момчетата си учеха от плочките, които бяха донесли от училище, рецитирайки на глас гравираните по тях думи, редове от свещено писание на Омали за уважението към родителите.

Брей! Но къде са всъщност родителите ни, чудеше се тя. Може би са горе заедно? А къде е Раз? Или Джай и Казим? Какво става в къщата ни тази вечер? Качи се по стълбите и почука колебливо на вратата на стаята на родителите си.

— Татко? Майко? Вкъщи ли сте? — стори й се, че дочу майка си да плаче и изведнъж се хвана за гърдите. — Мамо? Какво е станало?

Испал отвори вратата и я прегърна в големите си, нежни обятия. Тя вдигна очи към него, а след това към майка си, която плачеше на леглото.

— Тате?

Баща й я притисна силно и след това я хвана пред него с две ръце, в благия му поглед имаше безпокойство, а устните му се движеха сякаш провеждаше някакъв вътрешен спор със себе си. Рамита почувства острото пробождане на истински страх, когато той изрече тихо:

— Най-добре влез при нас дъще.

Олюлявайки се, тя излезе от спалнята на родителите си след около час, и се строполи върху леглото си почти с писък през сълзи. Стоеше в стаята, която щеше да споделя с Казим, но сега това никога нямаше да се случи. Хурия крещеше на баща й, опитваше се да го накара да промени решението си, а съседи, събрали се, заради настаналата врява, крещяха на всички в къщата. Испал се бе отказал от опитите си да даде обяснение и просто бе прегърнал Рамита, притискайки я толкова силно към себе си, че тя едва дишаше.

Защо й причиняваше това? Не беше ли добро момиче досега? Нали й бяха обещали Казим за съпруг? Обещаха й го! А й отнеха всичко — всяка мечта, която споделяха, загледани в луната и звездите, изтръгната от ръцете й, и за какво? Нямаха ли пари колкото си поискат? Какво друго щастие можеше да им донесе всичкото това злато? Толкова много злато, повече отколкото умът й можеше да побере… Омалистките момичета трябваше да дават зестра при женитба, а не да бъдат откупени с такава. И да се омъжи за някакъв старец — баща й дори не казваше името му.

Тя се свлече от леглото и падна на колене, едновременно хлипайки и обсипвайки божествата с въпроси, нашепнати с отпаднал глас. Проповедникът винаги им казваше, че боговете се крият в тишината. Къде бяха те сега? Дали пък не е егоистично от моя страна?, смъмряше я малка част от нея. Щеше ли да се почувства така, ако й кажеха, че Хурия е продадена в ужасен брак, за да забогатеят всички те? Не беше ли двулично от нейна страна? Покорната дъщеря трябваше смирено да встъпи в брак, който ще облагодетелства семейството й.

Но тя беше мечтала за толкова повече — за любов, която да просъществува през вековете. Баща й й беше обещал!

Рамита дочу Казим и Джай да се прибират късно след часа за вечеря. Лежеше на сламеника си, несмутима от тихото хъркане на Хурия, и се опитваше да заглуши съзнанието си. Мислеше си как й се иска да вдишва наргиле, пълно с хашиш, докато светът около нея не се изгуби завинаги, когато чу изщракването на резето и приятния смях.

Испал ги очакваше. Не се мина дълго време и отново се разнесоха викове. Гневът на Казим не можеше да се обърка с друг; той изливаше яда си, без да мисли много кой можеше да го чуе. Рамита си представяше пламъка в очите му, крясъците, изливащи се от устните му. Винаги бе имал избухлив нрав, но обикновено бързо се успокояваше, когато му премине. Никога обаче не го бе чувала такъв — беше напълно полудял, ругаеше и хвърляше предмети. Съседските мъже дойдоха да видят какво става и в крайна сметка се присъединиха в кавгата. Тя погледна през прозореца и видя как изритаха Казим на улицата и грубо го запратиха по пътя, размахвайки юмруци. Беше непоносимо.

Сънят не дойде след това, а само сътресение, празни часове на недоумение. Малко преди изгрев, се почука леко на вратата и проповедник Дев влезе в дома им. Хурия излезе от стаята и остави Рамита насаме с възрастния мъдрец, съветник и духовен водач на семейството им. Въпреки гнева, който я изпълваше отвътре, тя коленичи пред загрубелите му крака и от уважението си към него се заслуша в думите му. Проповедник Дев говореше за саможертва, за малки капки вода, които изпълват океани, за това, че сме част от едно по-голямо цяло. Покорната дъщеря се подчинява, напомни й той. Разказваше за възнагражденията на другия свят, за щастието в Рая, за добрите дела на незначителното момиче. За труда на родителите й и на техните родители и с каква гордост ще погледнат към нея, когато тя подсигури бъдещето на семейството си и го издигне сред великите.

— А този стар феранг, едва ли му остава много да живее, а? И тогава кой знае какво ще ти поднесе животът? Представи си няколко бързо изминали години далеч от дома, след които се завръщаш като богата вдовица, от глава до пети в коприна. Помисли за щастливата повторна среща със семейството.

Изречено с успокояващия глас на възрастния мъдрец, всичко звучеше така разумно. Звучеше като нещо, което е по силите й, дори като правилното нещо, което да стори. Но тя бе видяла покрусата в очите на Казим, бе видяла ударите на съседите, разкървавили лицето му. Бе чула виковете му, обезумели от тъга. Питаше се къде ли е сега, сам в студения мрак, с разбито бъдеще.

На сутринта видя, че е заспала в краката на проповедник Дев, а той дремеше на един стол. Хурия я гледаше втренчено. Рамита й се усмихна вяло, когато погледите им се срещнаха. Стомахът й къркореше, а мехурът й напомняше да го облекчи. Животът й припомняше, че трябва да продължи напред. Тя се изправи внимателно, свали годежната си гривна от Казим и я остави грижливо настрана. Мълчаливо, Хурия я хвана за ръка и двете бавно заслизаха надолу по стълбите, за да се измият и да посрещнат новия ден.

Два дни по-късно, честванията покрай Айид продължаваха. В Северен Лакх беше пълно с поклонници на Амтех, дори и тук, на свещената река в Баранаси, а звук на тъпани отекваше в целия град. Хурия бе излязла, за да навести баща си. Казим така и не се прибра; никой не го бе виждал вече два дни.

Преди изгрев изкъпаха децата на водната помпа на улицата. Танува бе извадила от най-хубавия си сапун, а Рамита, с ловка елегантност, съумяваше да се изкъпе на публично място без да покаже плътта си. Изплакна косата си и се извъртя от водната струя, покрита с пяна. Майка й и леля Пашинта изрисуваха с къна стъпалата, дланите и ръцете й до лактите, преди да я облекат в най-красивото й сари. След това цялото семейство се запъти към свещената река Имуна, където отправи благословиите си към изгряващото слънце и пусна цветове на невен да плават в тъмния й поток. Навсякъде около тях имаше и други жители на града, които се молеха на зазоряване. Джай бе сложил най-новата си бяла курта, а главата му бе увита с тюрбан. Изглеждаше уморен и се отнасяше начумерено към всичко. Всеки път се обръщаше към баща им с яден поглед. На Рамита й се искаше той просто да отстъпи: нищо не можеше да се направи, а по този начин той не й помагаше. Достатъчно трудно й бе да издържи и един час без да се разплаче. Гневът на брат й просто влошаваше нещата.

Тя докосна челото, устните и гърдите си до свещените води на Имуна. Мога да се справя.

В късните часове на нощта тя се примири със съдбата, която й бе отредена. Щеше да й бъде трудно — и все още не можеше да си помисли за Казим без да заридае — но щеше да издържи. Щеше да положи тяло на тази клада, както боговете искаха от нея. И ще се завърне при Казим, когато старият мъж умреше. Нямаше да е за дълго. Можеше да се справи.

Тя знаеше, всички съседи я следяха крадешком. Баща й не бе казал на никого името на кандидата и клюките се носеха навред. Всеки знаеше, Анкшаран се бяха скарали с Макани, и сега обетът, който щеше да ги свърже завинаги, бе развален. Бъдещият съпруг на Рамита щеше да пристигне у тях по пладне днес и всяка домакиня в околността, от чийто дом нямаше хубав изглед към двора им, щеше да си намери извинение да е на улицата в уречения час. Разпространяваха се най-различни теории, изречени на висок глас или прошепнати. Да не би някой принц от моголския двор да е видял Рамита на пазара и да е останал запленен от нея? Или пък беше някое друго младо момче? Всеки имаше предположения, но единствено Испал, Танува и Рамита знаеха истината, която ги изгаряше отвътре, макар че всъщност, за Рамита това име не бе нищо повече от една отдавнашна легенда, в която малцина вярваха.

Навън шумът се усили до силен брътвеж, когато Джай прие у тях войник от двора на раджата на Баранаси, който искаше да узнае какво бе цялото това вълнение. Рамита наблюдаваше как баща й го увери, че всичко е наред и му пъхна някакви пари, преди да го изпрати. Испал бе облекчен, че войникът си отиде. Неприятното усещане в стомаха на Рамита обаче нарастваше, докато не й се наложи да изтича до помийната яма, където повърна закуската си. Представяше си какво ли ще си помислят съседите след това: „О, малката уличница вече е загубила целомъдрието си. Знаехме си, че нищо добро няма да излезе от нея.“ Беше толкова несправедливо! Казим, принце мой, къде си? Ела и ме отведи далеч от тук!

Най-сетне, когато слънчевите лъчи пронизаха къщите и озариха двора им, стъпки от ботуши се разнесоха по улицата. Испал се изправи на крака, мъртво бледен, и нареди на Танува да строи децата, докато Джай се мъчеше да отвори портата. С жлъчен вкус в устата, изгарящ гърлото й, Рамита се притисна силно в ръката на баща си, вцепенена от ужас.

Огромен мъж премина през портите им. Беше повече от метър и осемдесет, широкоплещ, с шлем и броня под синя мантия. Лицето му бе строго, осяно с белези, но неоспоримо бяло. Той беше феранг!

Рамита потрепна от страх. Никога не бе виждала бял мъж досега, а този беше… отвратителен. Странен. Нечовешки. Той огледа претъпкания двор, съзря препълнените с наблюдатели околни прозорци, а Рамита можеше да усети изписалото се недоволство по чуждоземското му изражение: охранител, недоволен от мерките за сигурност. Нареди на още четирима войници да влязат, преди да се обърне, за да посрещне Викаш Нурадин. След него влезе и много висок, но слаб и прегърбен човек с качулка на главата.

Ръцете на момичето трепереха, докато се притискаше силно към баща си, който се потеше обилно. Рамита се ококори. Това ли е той? Беше облечен с кремава мантия, а лицето му се скриваше от качулката. Кремаво и бяло се носеха на погребение, а той го носеше на годеж — това някаква обида ли беше, или обикновено невежество? Носеше абаносов жезъл, с метална дръжка и украса от полирано сребро. Дали беше магически? Наистина ли бе джадугара, магьосник? Наистина ли бе Антонин Мийрос, онзи от легендите? Рамита чувстваше как уплахата й расте с всеки изминал миг.

Усещаше погледите на всички съседи върху себе си, когато баща й я поведе напред. Размениха се думи, които не достигнаха ушите й. Ако старият мъж говореше на нея, тя не успя да чуе нищо. Съсухрена ръка издърпа покривалото на лицето й и повдигна брадичката й. В следващия момент тя гледаше нагоре под качулката, където червен скъпоценен камък пулсираше като око на демон. Тя изстена, искаше да избяга от там и почти не се строполи на земята, когато Испал я хвана здраво и я задържа.

За секунди изпита най-ужасяващото чувство, сякаш съзнанието й бе отворен свитък, а този старец го четеше свободно. Спомени, емоции, всичко, което обичаше и ненавиждаше, бе превърнато в знаци на хартия и бе невъзмутимо оценено. Отчаяно й се искаше да избяга и да се скрие, но някаква скрита възбрана я държеше неподвижна на място.

<Добро момиче.>

Думите прозвучаха в съзнанието й, топло и одобрително. Едва сдържа писъка си.

— Има приятно лице — каза той високо на лакхски. Гласът му бе изнемощял от възрастта. — Благосклонна ли си, момиче?

— Аачаа — измрънка тя. Успяваше да различи единствено едно бледо лице, сбръчкана кожа и рехава бяла брада. Отвратително.

Качулката се извърна към баща й и тя успя да си поеме въздух.

— Много добре, господин Анкшаран. Момичето е подходящо. Нека церемонията да започне — изглежда мъжът си мислеше, че ще се случи сега.

Испал поклати глава.

— О, не, сахиб. Трябва да се направят някои приготовления. Проповедникът ми направи своето предвещание. Ще се ожените в деня преди Светия ден.

— Изключено — отсече джадугара. — Трябва да се завърна на север незабавно.

На лицето на Испал се изписа изражение на безпомощност и извинение, което Рамита познаваше добре от многото съревнования за ловкост на пазара. Възхити се безмълвно на дързостта му.

— О, не, сахиб. Церемонията трябва да се извърши както проповедник Дев е предрекъл. Такава е традицията.

Мийрос извърна призрачната си качулка към Викаш:

— Вярно ли е това?

Викаш кимна:

— О, да, сахиб.

Мийрос изсумтя раздразнено:

— О, да, сахиб, о, не, сахиб… — измърмори той. — Добре, господин Викаш, погрижете се. Трябва всичко да се уточни с капитан Клин, ясно ли е?

— О, да, сахиб.

Той се огледа около себе си и изпухтя:

— Има ли някакви други ритуали, които трябва да се изпълняват?

Испал го погледна раздразнено. Даде знак на проповедник Дев да пристъпи напред и след кратък приглушен разговор, беше поднесена малка табла с облика на Парваси и сив-лингам, символа на Сивраман. Проповедник Дев потопи пръст в купичка с алено багрило и отпечата бинду точка на челото на Рамита, след това се спря объркан пред Мийрос и рубинът на челото му.

— Достатъчно — отекна съскащият глас. — Няма да търпя подобни неща. Считам ни за сгодени. Съгласна ли си с мен, момиче?

Рамита погледна учудено, осъзнала, че се обръща към нея.

— Аачаа. Искам да кажа, да, сър — промърмори тя, страхувайки се да отговори другояче.

— Тогава сме готови? — попита Мийрос с равен, настоятелен тон.

Испал се поклони.

— Да, господарю — каза той неуверено. — Ще заповядате ли на чай у нас? Приготвили сме…

— Не мисля. Приятен ден, господин Анкшаран.

В следващия миг изчезна, така бързо, както бе дошъл. След него, улицата се изпълни с любопитни съседи, всеки споделяше какво е видял и разпитваше: Кой беше той? Как изглеждаше? Видяхте ли го? Аз го видях, принц е от Локистан, точно както ти казах! Ами, аз пък видях…

Испал постоя, олюлявайки се за миг.

— Е, смея да предполагам, че е свикнал на нещо по-добро — каза той на Танува, която стоеше огорчена над масата, обсипана с ястия, които тя, Рамита и Пашинта бяха приготвяли цели два дни. — Както скоро ще свикнеш и ти — добави той, прошепвайки на дъщеря си.

Рамита се тресеше, разгневена, че този старец просто бе нахлул, безразличен към чувствата на семейството й, и пренебрегнал всичкия им труд, вложен в посрещането му. Нямаха ли никакъв усет тези феранги? Какво безочие! Тя погледна гневно баща си:

— Изглежда ми ужасно груб — каза прямо тя, — груб и невежа. Не го харесвам.

Тя си тръгна троснато, искаше да е в стаята си, сама.

Къде си, Казим? Няма ли да дойдеш при мен, да долетиш над покривите както Хану-Маймун, да ме спасиш от този зъл демоничен крал? Къде си, Казим? Защо не идваш за мен?

6.
Думи на огън и кръв

Религии: Амтех

Ахм създаде Урте и всичко чисто и добро и постави човека да го управлява. Всички неща произтичат от Ахм. Нека винаги са на устните ни думите: „Слава на Ахм!“.

Калистам, Свещената книга на Амтех

Всяко зло, което сториш в този свят, ще ти се върне хиляди пъти в Ада. Но всяко добро ще бъде възнаградено стотици, хиляди пъти в Рая. А този, който умре в битка в името на Ахм, ще живее вечно в него завинаги.

Калистам, Свещената книга на Амтех

Аруна Нагар, Баранаси, Северен Лакх, континента Антиопия

шаввал, 1381 г. (октен, 927 г. в Юрос)

девет месеца до Лунния отлив

Близо до покрайнините на Баранаси, надълбоко в бедните квартали имаше Дом ал-Ахм от червени тухли, където живееха повечето последователи на Амтех. Как моголите можеха да вярват в Амтех, когато познатите му амтехиани бяха предимно бедняци, беше една от загадките в живота на Казим — но сега пред него стояха по-големи проблеми, с които трябваше да се справи: като например, как така животът му се обърна изцяло наопаки.

Последните четири дни той прекара в храма Дом ал-Ахм, тъй като нямаше къде другаде да отиде. Беше далеч от единственото познато място: много бездомни идваха тук да потърсят подслон за през нощта и храна като подаяние. Кесията му бе празна вече три дни, след като отчаяно бе опитал да забрави случилото му се, да се престори, че не го бе грижа. В танци и песни, и да, в безразборното преспиване с курви. Сега срамът го изгаряше. Как можеше да се прибере у дома така? Не и след всички ужасни думи, които се бяха излели от гневните му уста. Как щеше да погледне Джай в очите? Как щеше да се изправи пред Испал? Ами ако срещнеше Рамита? Какво щеше да й каже, след всичко, което бе сторил?

Испал Анкшаран бе застанал неотлъчно до баща му в битка; той бе измъкнал Раз Макани от бойното поле и го бе запазил жив. Той и Хурия нямаше да съществуват сега, ако не го бе направил. Казим дължеше живота си на Испал. Този човек бе отворил дома си за тях, въпреки че бяха бежанци. Бе празнувал рождението на Казим и Хурия и бе оплакал майка им на погребението й. Казим го бе обикнал като втори баща.

Обикна и неговата нежна, упорита и тиха дъщеря. Рамита беше шест години по-малка от него, но той я чакаше, защото тя беше единствената за него. Когато тя навърши четиринайсет, той поиска ръката й. Всички бяха щастливи, по улиците се вдигаха празненства с дни. Когато Рамита навърши шестнайсет, бе решено, че ще се омъжат. Това бе тази есен. А сега щяха да му я отнемат…

Кой беше този мъж? Защо Испал му бе позволил такова нещо? Бяха замесени пари, нямаше и съмнение, но колко ли бяха, че да принудят Испал да наруши тази връзка с Раз, кръвния му брат? Никой не му даваше отговорите и това го подлудяваше.

Младо момче седна с присвити крака на затоплените камъни до него на пода в Дом ал-Ахм. Беше късна сутрин. За последните двайсет часа, всичко, което Казим бе правил, бе да спи, свит на кълбо. Сега умираше от глад и беше ужасно жаден.

— Гладен ли си, братко? — каза младежът с приветлива усмивка.

Имаше къса, гъста и къдрава брада и тънки мустачки. Носеше бяла, но замърсена курта, а тюрбанът му бе син, изпъстрен с шарки, характерни за долината Хеб.

— Искаш ли нещо за ядене?

Казим кимна мълчаливо. Дали изглеждам, също толкова жалък, както се и чувствам?

— Казвам се Харун. Обучавам се за скриптуалист тук. Ние сме братя във вярата си, Казим Макани.

Знае името ми. Казим усети лека тръпка на любопитство. Харун значи… името звучеше като на някой от Дхаса. Позволи на момчето да го заведе зад храма на опашка от омаломощени, отчайващо изглеждащи мъже, чакащи за храна, ала бе прекалено отпаднал, за да дочака реда си.

Харун му намери стол в ъгъла, като изгони с тиха заповед човека, седнал на него преди това.

— Изчакай ме тук, приятелю — каза той и скоро се завърна с чиния със супа от черен даал, чапати питка и малко студен чай. Казим като нищо щеше да се разплаче.

— Казим Макани, защо си тук? Какво се е случило с теб? — попита грижливо Харун, докато Казим поглъщаше лакомо храната.

След като засити глада си, Казим възвърна част от предпазливостта си.

— Извини ме, братко, но от къде знаеш името ми? Не мисля, че те познавам — макар че сега, когато го огледа отблизо, си спомни, че го е виждал на каликити игрите или да снове из Дом ал-Ахм.

— Аз съм син на Ахм и ученик на Свещеното писание. Стремя се да съм в полза на бога — каза скромно Харун. — Това е всичко за мен, цялата ми истина. Видях, че си в беда, чух за причиненото ти безчестие и скърбях за теб. Търсих те.

— Защо?

— Не е ли желанието за добрина достатъчна причина?

Не и в този свят. Помисли си с подозрение Казим.

Харун се усмихна.

— Имаме големи надежди за теб в нашата общност, Казим. Ти си човек с таланти, с дух, който гори ярко сред останалите хора. Исках да ти напомня, че Ахм те обича. Исках да те отведа у дома.

— Нямам вече свой дом.

— Аз съм тук, за да те отведа у дома, при Ахм — Харун посочи към небето. — Кажи ми, приятелю, какво са ти сторили?

Казим мислеше да не му казва нищо. Трябваше да е с баща си и сестра си сега — дали все още бяха в дома на Испал, или се скитаха по улиците? Той, безполезният син, в собствената си непоносима тъга, не се бе и замислил за тях. Но сега погледна Харун и изпита отчаяна нужда да разкрие болката си. Щеше да помогне, ако споделеше някому…

Беше прекарал страхотен ден. Бяха си устроили игра на каликити срещу момчетата на Санджай от Коши Вихар, по-малкото тържище, на около километър на юг. Санджай бе на годините на Казим и беше раджата, капитанът на отбора от Коши Вихар, точно както Казим ръководеше младежите от Аруна Нагар. Бяха в постоянен сблъсък от години, врагове, съперници и почти приятели — почти, но всъщност никога. Санджай ги бе предизвикал на игра, като бе разчитал, че амтехианските момчета ще са отпаднали значително след целодневните пости от месец насам, но Казим бе погълнал колкото може преди изгрева същата сутрин, сякаш му бе последното хранене в живота, а отборът му бе отбелязал зашеметяваща победа. След това, разбира се, избухнали спречквания — както винаги, но по-късно се помирили помежду си — отново както винаги. Намерили крайпътна дхаба, където продавали бира, повечето от която внос от варварските рондийци, и се развилнели.

Казим и Джай се носели в алкохолното опиянение, но щом се прибрали у дома, Испал Анкшаран ги посрещнал с очакване, нещо необичайно за него. Винаги бе казвал, че двете момчета са вече големи хора и могат да правят каквото си решат, но тази вечер той ги бе изчакал, за да съобщи на Казим новините, които разбиха на парченца живота му.

„Рамита ще бъде омъжена за друг.“

„Всички ще сме богати, повече отколкото някога сме си мечтали.“

„Мъжът е възрастен човек и сигурно няма да е жив за дълго.“

„Не, не мога да ти кажа кой е той.“

„Баща ти прояви разбиране.“

Бе подивял от гняв. Спомняше си, че бе хванал Испал, човека, който му бе дал толкова много, за гърлото и го бе разтърсил като куче. Беше ударил Джай, който се бе опитал да ги разтърве. Помнеше, че бе зовял Рамита многократно, но идвали само мъже, десетки, които го бяха блъскали, ранили, изтръгнали ножа от ръката му, ритали и удряли, след което го бяха изхвърлили в безсъзнание на улицата, на една пресечка след къщата им. Бе се събудил в локва от кравешка пикня, целият в кръв, рани и мръсотия.

Как би могъл да се върне у дома след всичко това?

— Не може да се вярва на омалистите — каза му Харун. — Те нямат вяра, мислят единствено за парите. Не може да им се има доверие.

— Рамита е толкова красива — по-красива и от зората — отвърна Казим. — Тя ме обича. И ме чака — той понечи да стане. — Трябва да отида при нея.

Харун го издърпа отново да седне.

— Не, опасно е. Няма да си добре дошъл там. Ще се боят да не развалиш уговореното — той се приближи до Казим, а гласът му се сниши. — Знаеш ли кой е онзи феранг?

Казим поклати глава:

— Не, не ми казаха име. Нищо не ми казаха.

Харун сякаш се разочарова, а Казим сведе навъсено поглед надолу, нямаше желание да говори повече. Не искаше да каже на Харун как бе прекарал трите дни на Айид, сред най-долнопробните места из бедняшките квартали, в пиене, пушене и блудстване, изхарчвайки и последните си монети. Беше толкова позорно.

Харун го погледна с разбиране:

— Ела, братко — каза той приветливо, — нека се помолим заедно.

Навън се носеха молитвопения, приканвайки правоверните обратно в прегръдката на Ахм. С възстановени сили в тялото си, но с празна душа, Казим позволи на новия си приятел да го отведе на място, където да се изгуби и да се моли, да умолява Ахм Рамита да му бъде върната.

Или да му се даде правото на отмъщение.

Скриптуалист четеше Калистам, от глава на име „Думи на огън и кръв“. Беше написана от някакъв пророк от Гатиох, където безусловната вяра бе вкоренявана още от раждането. Думите се изливаха в поетичен поток, който от незапомнени времена служеше, за да оправдае и възвеличи всяка една водена някога война. Съборът се бе произнесъл и в стария храм от червени тухли отекна ясният призив „на оръжие“, когато бе обявен шихад срещу ферангите. Казим излезе пречистен, вече не бе сам: с него бяха братята му, също толкова гневни на света като самия него, макар техният гняв да бе предизвикан от нещо по-възвишено от една открадната годеница.

— Е, какво разбра сега? — попита Харун, докато пиеха кафе в малка крайпътна дхаба на преобладаващия с амтехиани сук пазар Гешанти и наблюдаваха потока от хора, стичащ се покрай тях. Тук всички мъже бяха облечени в бяло, а жените носеха черни бекира-наметала.

— Смърт за ферангите! — изрева Казим и вдигна малката си чашка с гъсто черно кафе към Харун за наздравица.

Никога преди не се бе замислял за чужденците, не и сериозно. Да, баща му бе от Кеш и бе напуснал родните земи заради ферангите — но сега домът им беше в Баранаси. Хурия дори напоследък не се молеше на Ахм, а се разнасяше като омалистко момиче със сарита и бинду точки и танцуваше лакхски танци.

Харун го погледна снизходително.

— Чуй се само, Казим! Казваш „смърт за ферангите“, но всъщност мислиш единствено за момичето си. Не виждаш ли, че нещастието ти е част от едно по-голямо зло? Ти си млад мъж, храбър, с пламенна решителност. Не се погубвай в отчаянието. Ахм те зове, чака да наостриш уши и да го чуеш. Ахм те желае.

— Защо точно мен?

— Отдавна те наблюдавам. Ти си роден за водач — всеки млад мъж ще те последва. Превъзхождаш мнозина във всяко мъжко занимание: бърз си като вятъра и се биеш като лъв. Ти си истинско чудо, Казим! Ако само оставиш лекомислените си развлечения и се заемеш с преследването на сериозна цел, останалите младежи ще те последват. Това, което ти трябва, е пътеводна звезда. Тази звезда може да бъде Ахм, стига да отвориш сърцето си за него.

Казим бе чувал и преди, че скриптуалистите говорят подобни неща и само си мислеше „Да, може би, но аз мисля да се оженя за омалистко момиче и да си имаме стотици деца.“ И това все още беше мечтата му — дори повече от мечта, това бе съдбата му. Една врачка, възрастна жена, сигурно по-стара и от времето, му бе предсказала, че му е отредено да се ожени за Рамита, така че как бе възможно да му я отнемат? О, да, той ще отиде на сватбата й! И ще я погледне в очите и ще я попита дали го обича, а тя ще каже да. Тогава той ще смаже чуждоземеца и ще си вземе булката, която му се полага по право. Беше го решил тази сутрин по време на молитвите. Любовта щеше да победи. Беше убеден в това.

Най-вероятно Харун бе успял да разгадае някои от намеренията му, тъй като се усмихна горчиво и поклати глава.

— Братко, трябва да се присъединиш към шихада. Трябва да се научиш да се биеш с меч. Трябва да ни помогнеш да привлечем и местните момчета, да се включат във войната. Кажи, че си с нас, братко.

Казим отвърна на настоятелния поглед на младия амтехианин. Може би трябва да се съглася — но моята съдба е Рамита… Той склони глава:

— Нека да помисля. Нямам представа къде са сестра ми и баща ми сега. Пренебрегнах дълга си към тях. А Рамита все още ме обича, знам го!

Лицето на Харун помръкна, но той сви рамене примирено.

— Тогава нека ти помогна, приятелю, и нека всичко се нареди както казваш. Но ако не стане… тогава ще се присъединиш ли към шихада, братко?

Казим преглътна. Ако се стигне до там, къде другаде бих могъл да отида?

В търсене на Раз Макани, Казим и Харун обиколиха всички гхатове — стълбите покрай коритото на свещените реки. Животът и смъртта в Баранаси винаги се стичаха покрай коритото на свещената Имуна. Градът се извисяваше на западния бряг на широката и плитководна река, стичаща се от север на юг, а тъмният й поток бе вече замърсен от неизречените гласно дела, извършени в горното й течение. Сутрин почти целият град се стичаше при водите й, за да се помоли, да се измие и пречисти за настъпващия ден. Малки плетени лодки отвеждаха богаташите навътре в реката, където да се насладят на изгрева, необезпокоявани от простолюдието. За принца на града имаше специална баржа, от която, в името на мира на народа си, който съставляваше предимно омалисти, изпълняваше песнопения на зазоряване по време на свещени събития, въпреки че самият той бе амтехианин.

Към късна утрин мястото на поклонниците и пречистващите се заемаше от перачки, които киснеха дрехите, а след това ги тупаха в каменните плочи преди да ги прострат да изсъхнат на слънце. Жените по наторяването оформяха кравешките изпражнения в сплескани топчици, за да съхнат за гориво. Хора се стичаха и в омалистките храмове по цел ден, биейки тежките им камбани. По продължението на реката, в южния й край, по цял ден горяха погребални огньове, с които кремираха мъртвите. Прахта им се разпръсваше в Имуна, която я отнасяше надалеч.

Слънцето печеше все по-жарко и по-жарко, докато Казим и Харун търсеха Раз по всички негови любими места, но никой не бе виждал нито него, нито сестрата на Казим още от преди Айид. Тогава Харун предложи да потърсят в храма на Деваншри, в който жреците-лечители бяха изградили лечебницата си. Той изчака отпред, докато Казим пристъпи вътре и макар че не бе вярващ склони уважително глава пред излъчващата спокойствие статуя на бога на изцелението. Тихите стенания на болните се носеха провлечено и зловещо. Казим пое дълбоко глътка чист въздух и вдигна шала си около устата и носа преди да влезе в болницата.

Въздухът бе тежък с благовонни миризми, които да отпъждат вредните изпарения и злите духове. Жреци и жрици в оранжеви одежди сновяха чевръсто насам-натам, а млади помощници пренасяха вода от Имуна, за да изкъпят хората, за които се грижеха. Залите бяха осеяни с болни и ранени, с умиращите, със старите. Множество ръце посягаха към него, докато преминаваше през тях. Прилепи се към стената, когато двама мъже преминаха покрай него, носейки на ръце възрастна жена, тялото й се гърчеше в треска, отворените й очи бяха безжизнено втренчени в оня свят. Призля му и се обърна да си върви.

— Казим! Казим! — Хурия притича до него, прегърна го силно, след което го удари през лицето. Той просто я гледаше, бузата му се зачерви, но съзнанието му бе сковано. — Къде беше, безделен лентяй такъв! — крещеше тя. — Намерих татко в пясъците при далечния край на реката. Беше опитал да се удави, но водите там са много плитки, а опиумът така го бе замаял, че дори бе легнал направо в потока — тя уви ръце около брат си. — Той умира! Направи нещо!

Казим я притисна към себе си и я остави да поплаче, след което тя го придърпа към притихналата фигура на баща им, положена върху сламеник в ъгъла. Той спеше, а в ръце бе прегърнал бойния шлем, който бе донесъл от войната в Йебусалим. Беше объл и заострен отпред и имаше изображение на чакал на гребена си. Метална мрежа предпазваше страните му. „Ще бъде твой, когато си достатъчно голям да го носиш.“, беше казал Раз на Казим, когато бе още дете, но след това с години не го беше изваждал.

— Хурия, отпред ме чака скриптуалист на име Харун. Излез и му кажи, че съм открил баща си. Кажи му, че ще го потърся отново, когато приключа с всичко необходимо.

Хурия го погледна с любопитство, но покорно склони глава. Бързо се върна обратно и завари Казим, с плувнали в сълзи очи, да гали баща им по лицето.

— Срещна ли Харун? — каза той без да вдигне поглед към нея.

— Да. Попита ме дали знам за кого ще се омъжва Рамита — отвърна Хурия раздразнено. — Че какво му влиза в работата?

— Той е мой приятел — отговори остро Казим. — Какво казаха лечителите за татко?

С вече изцапан салвар, Хурия седна с присвити към себе си крака на мръсната земя.

— Казаха, че има треска, защото е лежал прекалено дълго в студената вода. Белите му дробове не спират да се пълнят, заради което постоянно го обръщат по корем и го потупват, докато повръща храчки и кръв на земята. А след това аз почиствам. Раните на гърба му също отново се възпалиха — очите му бяха влажни. — Може би този път наистина ще умре.

Казим също мислеше, че е много вероятно.

— Аз ще се грижа за теб — изстреля той без да се замисли.

— Както се грижеше и тези дни ли? Благодаря ти много, батко!

Казим потръпна засегнато. Заслужаваше си го.

— Ще те пазя като очите си, обещавам ти!

— Бре! И сама мога да се грижа за себе си, благодаря ти — вирна тя брадичка. — Ще помоля да отида заедно с Рамита на север, да съм й помощничка. Не ми трябва закрилата ти! — намръщи се тя. — Испал идваше всеки ден да наглежда татко, идваха също и Джай, и Рамита, и Танува. Всички, освен теб.

Изгарящ от срам, той зарови лице в дланите си. Дори и сега, всичко за което си мислеше, бе: Ако остана тук, може би ще видя Рамита.

Дори и това не се случи обаче — Рамита така и не се появи, най-вероятно, защото Хурия й бе казала, че Казим е тук. Дойдоха единствено Джай и Испал, които той дори не можеше да погледне в очите. Лечителите позволиха на Казим да остане да спи на пода, до сламеника на баща си, където постоянно се будеше, за да му помага да изчисти пълните си дробове, и да сменя превръзките на раните му, които загнояваха и воняха. Целият свят бе зловонен, дори сънят му бе прекалено разбит, за да му носи някакво облекчение, а сън и действителност се сливаха в едно. Баща му стенеше, рядко вече ги разпознаваше и често се провикваше за някаква „горяща жена“, докато не успяваха да го усмирят. Много пъти зовеше Испал, а Казим се чувстваше като в клетка за изтезания, където никога нямаше да задоволи исканията на мъчителя си.

Смъртта му бе благословия. Раз се разбуди, отново викайки Испал по име, разтресе се в конвулсия, задъхвайки се като риба на сухо. Преди да успеят да го обърнат по корем, той трепна рязко и остана неподвижен. Казим го прегръщаше, хлипаше и ронеше сълзи така, както не бе плакал от дете в ръцете на майка си.

Когато най-сетне се разбуди, Казим се намираше в море от мрачни лица: лакхски жени и мъже го гледаха втренчено и отместваха поглед, когато ги зърнеше. Жреците от Деваншри минаваха и му повтаряха да премести тялото, тъй като и други болни имаха нужда от легло. Един питаше за пари, с които да платят на двама носачи да занесат тялото на Раз Макани до гхатовете за кремиране — но Раз бе амтехианин и трябваше да бъде погребан. Казим сам щеше да носи баща си. Без да продума или да погледне когото и да е от жреците или носачите, той хвана товара си на ръце. Баща му бе лек като перце, но в същото време тежък като свещена планина. Казим се запрепъва към входа, залитна замаяно и почти не се стовари на земята.

Харун стоеше там и го очакваше, също така изморен, както се чувстваше и Казим: заедно двамата щяха да поделят бремето си, като истински приятели.

7.
Скрити причини

Възнесението на Кориний

Несъмнено най-епохалното събитие в историята на Урте е възнесението на Кориний. В отдалечено селце на Римонската империя се събират близо хиляда ученици на непокорния солански философ. Легион от римонски войски бива изпратен, за да ги арестува. Последвалите събития са засвидетелствани единствено в легендите. Дали самият Кор не бе създал божествена отвара, която дарява последователите на Кориний с гносиса? Или се е случило нещо много по-обичайно? Разпространено е вярването, че оцелелите след това премеждие, „Благословените Триста“, разгромяват легиона с нечовешки способности. Петстотин години по-късно, техните потомци, маговете, все още властват над Юрос.

Академичен съвет на Ордо Коструо, Понтус

„Турм Заубърин“, Норостийн, Норос, континента Юрос

октен, 927 г.

девет месеца до Лунния отлив

Най-сетне дойде и първият ден от изпитите: кулминацията на последните седем години от живота на Аларон. Момчето гледаше с празен поглед стената пред себе си в очакване камбаната от старата кула на колежа им да удари. Според графика на всеки се полагаше по един час, като бяха подредени по азбучен ред и започваха с Андеварион; Аларон щеше да е предпоследен, в късния следобед.

Първият изпит беше по история — предмет, който му харесваше, макар и баща му да смяташе по-голямата част от нещата, на които ги учеше преподавателят, за недостоверни — понякога мнителността на Ван и саркастичните реинтерпретации на Рамон го объркваха, но все пак му беше интересно.

Най-сетне камбаната зазвъня, вратата се отвори и Сет Корион се появи като застана на място с изцъклени очи.

Трудничко ли ти беше, Сет?, мислеше си Аларон. Може би трябваше да внимаваш повече в час, вместо да дремеш като умрял, спокоен, че никой няма да ти зададе някакъв труден въпрос.

Сет се извърна бавно и забеляза Аларон, който се подготви да получи някаква обида или насмешка, но за своя изненада от устните на Корион се отрони само:

— Успех, Мърсър.

Беше толкова непредвидимо учтиво от негова страна, че Аларон го зяпна и измърмори нещо под носа си, докато той вече се отдалечаваше.

След няколко минути, дълги като часове, внушителният магистър Хаут подаде глава откъм ръба на вратата.

— Мърсър. Заповядай — гласът му бе надменен, както винаги.

Аларон се изправи замаяно на крака, закрачи по неравния под и влезе в стаята. Пред него беше нареден цял отряд от познати и непознати лица; сякаш зорко го наблюдаваха редици лешояди и гарвани, дебнещи го, за да му изкълват очите. Най-отпред седеше директорът Люсиен Гавий, а учителите се бяха наредили около него. С мрачното си изражение, Файръл изглеждаше свирепо в мъждивата светлина. Аларон се вгледа в лицата по-назад и се стъписа. Там стоеше губернатор Белоний Вълт — защо за бога? Но пък и защо не? Все пак ние сме бъдещето на Норос, нали? Разпозна и други предимно по униформите, отколкото по физиономиите им: велик магистър от ордена Къркгард с плоско лице; брадат центурион от легионите; корианския духовник Крозиа. Аларон се почувства ужасно уязвим.

Директорът се изправи.

— Ученикът се казва Аларон Мърсър, син на Тесла Анборн от рода Бериъл. Бащата е немаг. Ученикът е с четвърт магьосническа кръв, роден в Норостийн.

Аларон забеляза, че губернатор Вълт наостри уши, когато споменаха името на майка му. Може би я познаваше или познаваше леля му Елена.

— Готов ли си, Мърсър? — попита Гавий.

Устата на Аларон пресъхна, редиците от лица пред него го замайваха. И всички тези погледи… Той преглътна.

— Готов съм, господин директор.

— Много добре. Разкажи ни първо тогава за римонските завоевания. Помисли си спокойно…

Аларон пое дълбоко дъх и започна да говори. Първоначално му беше ужасно притеснено, но не след дълго започна да се отпуска и остави думите да се леят. Отговаряше на въпроси за Римонската империя, за разпространението на корианството из Сидия. Разказваше уверено за моста и за Първия поход. Обърка някои факти около Втория поход, но нищо толкова пагубно.

Когато изпитът приключи, той почти се разочарова, но скромното одобрително ръкопляскане приповдигна неизмеримо духа му. Беше приключил. Когато излезе, видя Рамон, който чакаше отпред и буквално трепереше целия. Успя единствено да го поздрави набързо с усмивка и да му пожелае:

— Buona fortuna, Рамон!

Всичко, изглежда, бе започнало добре.

В тирник беше математиката, пълен кошмар. Цял ден трябваше да създават и разрешават формули в поредица от писмени тестове. Единствено Малворн беше самоуверен, всички останали, дори и Доробон бяха неспокойни. Аларон смяташе, че се е справил приемливо, но нищо повече от това. След края на изпита Сет Корион повърна навън. Беше се превърнало в ритуал на изпитната седмица да гледат как на Корион му прилошава. Първоначално им беше неприятно, след това — забавно, докато най-накрая на Аларон му стана жал за горкия син на генерала.

В одиняда ги очакваше и рондийският, едно добре дошло облекчение. Поне за мен е майчин език, мислеше си Аларон. Бедния Рамон! Изпитът се състоеше главно в рецитирането на стара поезия и сказания — пълна загуба на време, ако питаш Аларон. Тъжно, но може би и оценяващите си мислят абсолютно същото, размишляваше той, докато се измъкваше от аудиторията.

В торстък беше теологията. Аларон мърмори смутено пред множество лица, които едва успя да зърне, и излезе от стаята, изпълнен с омраза към Файръл, който явно бе решил да го изкара еретик и да го изгори жив пред всички. Това беше и най-гадният ден досега. Но Аларон бързо го прогони от мислите си. Следващият ден бе фригтък — денят за защитата на дипломните им; решителният ден за успех или провал, или поне така им бяха казали.

Залата беше пълна. Пред Аларон се открояваха най-различни лица: губернатор Белоний Вълт, дошъл отново да хвърли строг поглед на учениците; Джерис Мьорин, герой от Бунта, сегашен капитан на Стражата в Норостийн; представители на всички войскови части, от редовната армия, командири на въздушни кораби, дори надзиратели от Волсай и Къркгард. Множество служители на Църквата се навъртаха около изтощения на вид Крозиа, а учени от Арканума се носеха като облаци в сивите си мантии. Всички изглеждаха отегчени — а Аларон, разбира се, бе шести поред. Момчето преглътна притеснено.

Не мисли за хората. Не е по-страшно от предишните дни. Можеш да се справиш…

Гавий вдигна поглед към него, намръщи се и се обърна към всички в залата:

— Изпитваният е Аларон Мърсър — съобщи той и продължи с представянето на родословието на Аларон за хората, които присъстваха за първи път. След това се обърна към него. — Думата е ваша, господин Мърсър. Имате един час, трийсет минути от който са предназначени за въпроси. Можете да започнете.

Аларон се поклони, разпръсна купчината от бележки пред себе си и заговори. Съсредоточен, постепенно се отърси от предишното смущение и напълно забрави за хората пред себе си.

— Високопочитаеми магове, темата на разработката ми носи заглавието „Скритите причини за Бунта в Норос“ — забеляза, че упоменаването й предизвика известен интерес. Много добре! Аларон изпъна високо ръце и пред него се издигна облак от предварително подготвен светлинно зареден прах, който се разстла в постеля от лъчение на височината на кръста му. Беше разпространена гностична техника.

— Историците твърдят, че Бунтът в Норос е пряко следствие от съчетанието на прекомерно завишени имперски данъци, слаба реколта и отцепнически военни части. Това, което искам да ви представя, е една четвърта причина за бунта, която предлага разтърсващи из основи — повтарям: разтърсващи — открития.

Вдигна поглед към събралите се хора и едва доловимо им смигна. По лицата на присъстващите магове се четеше напрежение. Беше успял да грабне пълното им внимание. Дори и губернаторът и свещеникът слушаха с изненадваща съсредоточеност. Всякакви следи от предишното им отегчение бяха изчезнали.

— Преди да разкрия тази скрита причина обаче бих искал да обърна внимание на обичайно отбелязваните до този момент основания за Бунта. Вярно е, че данъците са били повишени, но както можем да видим тук — той изложи данъчни регистри във визуална математическа техника, наречена „графика“, — нарастването им не ги прави напълно непосилни, а и скоро е омаловажено от постъпилите търговски приходи и заграбеното от Първия поход. На практика Норос притежава по-добро състояние и от преди Похода. Този факт е парадоксално потвърден и при провеждането на разговори с местни жители и държавни служители.

Аларон се осмели да надзърне към публиката си и бе изумен от намръщените и умислени физиономии. Губернаторът поглаждаше брадата си, а капитанът на Стражата прехапваше долната си устна. Ако не друго, поне те слушат…

— А сега, за реколтата: силозите не са били празни и за миг, а даже са били използвани, за да облекчат затрудненията на дребните производители — той добави още източници, доразвивайки визуалната си схема. — На трето място, някои твърдят, че норосийските легиони са се завърнали от Похода възнегодували — докато всъщност много от чиновниците са се прибрали с несметни богатства. Всички те заговорили публично срещу поголовния данък, но искали мирно разрешение на ситуацията. В мемоарите си, написани след Бунта, и генерал Роблър, и губернатор Вълт цитират антибутновническите си речи, които изнасят през 907-ма, 908-ма и ранната 909-та — Аларон вдигна поглед към губернатора, готов да представи и точните пасажи от текста, ако е необходимо, но Вълт кимна отнесено. — През фебрю всъщност, военното ръководство все още е настроено антибунтовнически, но изведнъж става доктринерски про-бунтовническо преди въвеждането на поголовния данък през мартроа. В мемоарите на губернатор Вълт се споменава за „необяснимо, и въпреки това, неустоимо залитане към неподчинението“ през фебрю 909-та.

Аларон разтвори широко ръце.

— Възможно е да са се извършвали задкулисни действия и тайно набиране на войска, но за мен фактите много добре илюстрират, че у възгледите на много генерали е настъпила мистериозна промяна през фебрю 909-та. Тъкмо тази промяна на мнения бих искал да разгледам.

Сега определено бе грабнал изцяло вниманието им. Капитан Мьорин сякаш искаше да се обади. Вълт се усмихваше леко и бе наострил уши. Аларон усети прилив на задоволство.

— А сега, бих искал да обърна внимание на четири често пренебрегвани факта, които, мисля, че никой до този момент не е обвързвал помежду им — оформи във въздуха изцяло триизмерни образи на три мраморни бюста и ги завъртя. Бе прекарал доста време в оттренирането на това действие и беше страшно доволен колко добре му се получи сега. — Едно време всяко дете в Норос разпознавало облика на тези трима мъже. Техни статуи имало навсякъде, а имената им се появявали във всеки катехизис; молили сме се за тяхната благословия. Тримата каноници — все още непровъзгласени светци — са единствените каноници в историята, родени в Норос: Фълчий, Кеплан и Рийтър. И тримата били превърнати в Първонаследници, дарени с амброзия от императора за тяхната доблест и вярна служба. Преди Бунта живеели в Палас като герои на империята. И при все това след края на Бунта в Норос, всяка една тяхна статуя била разрушена, а катехизисите, съдържащи техните дела, били иззети и не се появили отново. Казва се, че са починали от старост в годините на Бунта. Църквата обявява норосийските катехизиси за остарели и ги иззема, а като наказание за въставането на народа постановява образите на тези трима каноници да не се излагат публично никога повече. Всичко това звучи правдоподобно, но все пак странно. Как е възможно трима Първонаследници на Норос да умрат до един през не повече от година, когато един Първонаследник може да живее с векове? И защо ще ги заличават от паметта на народа?

Аларон едва не се вцепени от настоятелността в погледа на Вълт и от напрежението у прехапващия устни Мьорин. За момент се запъна, но бързо прогони мисълта за тях и продължи:

— Второто нещо, към което искам да обърна вниманието ви, е продължителната окупация на Норос. Шлесен и Аргънди са въставали многократно; а Норос само веднъж, и то с много по-малко кръвопролития. И въпреки това окупационните войски тук се състоят от осем легиона. Осем! Та това е повече от цялата войска на Норос в Бунта! И защо? Повечето норосийци приемат погрома си и сега мислят Бунта за необмислен и глупав. Никой не демонстрира неподчинение — и въпреки това сме принудени да търпим по-затегнат и по-скъпоструващ контрол дори и от Аргънди, където хората са въставали пет пъти само за последните сто години! И какво мислите правят тези чужди войски? Осем легиона — това са 40 000 души… Отговорът е — копаят! Разровили са из основи владенията на всеки един генерал от войната. Съборили са кралския дворец камък по камък и след това са го построили отново. И все още продължават да копаят. Човек ще си каже, че рондийците сякаш търсят нещо.

Пълното мълчание, възцарило се в залата, връхлетя Аларон. Погледът му се спря на капитан Мьорин, който го гледаше и леко клатеше глава. Предупреждаваше ли го? Какво искаше да каже с това? Аларон отърси глава и възвърна решителността си. Оставаше още малко.

— Трето, искам да повдигна въпроса за участта на генерал Яриус Ленгстрит и да ви разкрия факт, който, предполагам, е известен на малцина. Ленгстрит е генералът ни с най-много отличия след великия Роблър и остава една от легендарните личности след Бунта — но къде е той сега, мъртъв ли е, или жив? Представях си го пенсиониран, във владенията си на родна земя, но когато ги посетих, за да се срещна с него, имението му пустееше празно. Един от четиримата ни велики генерали е изчезнал безследно — Аларон поднесе образа на известна картина на опърпан, но непоколебим генерал, предаващ меча си на покорилия го рондийски главнокомандващ. — Сигурен съм, че всички познавате тази картина: генерал Роблър се предава на Калтъс Корион сред склоновете на планината Тайболд. Всеки войник обаче би потвърдил, че Роблър е бил прекалено горд и неумолим, за да се предаде, за това „Големият Яри“ го е направил вместо него. Но ако питате хората от долните пазари, ще ви кажат, че Ленгстрит е бил забелязан да се скита сам и замаян на площада пред тях на точно следващия ден, сто и шестдесет километра по-далеч. Как генерал Ленгстрит се е озовал на пазара в Норостийн, след като е дал честната си дума да остане в лагера на Алпите?

— Четвъртото ми наблюдение: как така Роблър и войските му побеждават многократно и неотклонно рондийците, като най-силните сред тях са получистокръвни и не могат и да се мерят с рондийските Първонаследници? А освен това, преди края на Бунта, осем рондийски Първонаследници не просто се включват в Похода, а се сражават в Норос, и някак нашите магове само с една втора магьосническа кръв успяват да убият четирима от тях!

Аларон вдигна четири пръста.

— Нека да обобщя: първо, трима норосийски каноници изчезват, когато Бунтът избухва, а сега са изличени от историята ни. Второ, рондийски войски все още окупират Норос и ожесточено търсят нещо. Трето, генерал нарушава думата си, за да се озове зашеметен и объркан в Норостийн, а след това да се изпари. И четвърто, норосийски магове с наполовина чиста кръв побеждават рондийски Първонаследници — той махна с ръка. — Вярвам, че тези факти са обвързани помежду си и са напълно обясними.

Започва се…

— Моята хипотеза е следната: тримата норосийски каноници: Фълчий, Кеплан и Рийтър всъщност не са умрели в Палас, както се говори. Те са участвали в Бунта, нещо повече — те са започнали Бунта. По моите предположения, тримата са откраднали нещо много ценно от Палас — защо иначе осем Първонаследници, които дори не се вълнуват от Свещения Поход, ще пожелаят изведнъж да се включат в потискането на норосийските сили? И защо след капитулацията ни един многоуважаван генерал нарушава честната си дума — и въобще къде е той сега? Рондийците разрушават кралството ни камък по камък в търсенето на нещо — какво търсят те?

Аларон остави въпроса си да увисне във въздуха, обзет от чувство на опиянение от общия смут, който думите му бяха породили. Ще мина с отлична оценка!

Аларон представи огромен образ на резбовано със спирали изделие.

— Така изглежда прокламацията за издигане в канонизация. Забележете следното: „Издигнат в Първонаследник“. Всеки жив светец бил превръщан в Първонаследник — до избухването на Бунта в Норос. Всеки кандидат бил отвеждан във вътрешността на катедралата в Палас, където се пази Сциталата на Кориний, и излизал оттам или като Първонаследник, или като мъртвец. От потушаването на Бунта насам са били миропомазани един каноник и един жив светец, но в нито една от прокламациите им не се появяват думите „Издигнат в Първонаследник“, дори и в тази на любимата ни Императрица майка Лучия!

Из залата се разнесе шепот.

— Просто неволен пропуск? Забравиха ли да превърнат императрицата майка в Първонаследник?

Тук му се наложи да млъкне, да остави назряващия брътвеж да се разгорещи и да утихне отново. Да грабнеш така публиката беше толкова вълнуващо! Усетил невероятен прилив на сила, Аларон направи знак с ръка за внимание и залата замлъкна.

— Ами ако има друго обяснение? Ами ако нещото, което Фълчий и останалите двама са откраднали тогава, нещото, което направило нашите норосийски генерали толкова могъщи е същото това нещо, което рондийците все още търсят? Ако е средството, с което се дарява първонаследничеството? Ами ако Фълчий е откраднал самата Сцитала на Кориний?

Надигна се стена от гласове, а две лица се откроиха сред останалите: капитан Мьорин, пребледнял и разгневен, можеше да накара Аларон почти да вдигне ръка, за да се защити от взора му. Ако можеше да убива с поглед, Аларон отдавна да е мъртвец. Губернатор Вълт беше напълно притихнал, с усмивка на лице.

Късно, но Аларон си спомни думите на Рамон: „Опасно е да говориш за подобно нещо, amici.“ Но пък определено бе впечатлил всички в залата, нали? Повечето сигурно и не знаеха за задържането на Ленгстрит в Норостийн — то не бе отразено в историческите архиви на легионите. Самият Аларон трябваше да разговаря с десетки ветерани от бунта, за да построи изказването си. А и в библиотеката на майка му имаше книги, които най-вероятно повечето ученици, или дори преподаватели, не притежаваха.

— Изводът ми съответства на фактите — продължи Аларон в заключение. — Канониците на Норос открадват Сциталата и запалват искрата на вълненията. Слабите по кръв норосийски магове изведнъж придобиват неочаквана сила. Бунтът приключва при мистериозни обстоятелства, а рондийците още оттогава издирват нещо. Изводът ми съответства на фактите и дава обяснение за много неща, неизяснени от общоприетите теории.

Залата гръмна. Директор Гавий направи знак с ръка:

— Тишина, моля ви, господа. Това ли е краят на презентацията ви, господин Мърсър?

Аларон кимна утвърдително. Зави му се свят и изведнъж бе обзет от вътрешно ликуване. Беше успял да грабне вниманието им и да го задържи докрай. Не беше оплескал нито зрителните ефекти, нито речта си. Чувстваше се като изстискан.

Магистър Файръл вдигна ръка за въпрос:

— С какво можете да докажете, че властите в Палас просто не са решили да променят формулировката на текста върху прокламацията? Може би цялата ви аргументация всъщност се основава на една техническа грешка, а, Мърсър?

Аларон овладя яда си.

— Прокламациите се изготвят от Светия отец в Палас, магистър Файръл. Те са словото на Кор и не могат да бъдат измамни. Затова и пропускът следва да е умишлен.

След това ръка вдигна губернатор Вълт и Аларон усети как го побиват нервни тръпки.

— Ако норосийските генерали изведнъж са станали толкова силни, млади господине, то тогава как и аз не съм станал Първонаследник? — поддръжниците му чинно се разсмяха.

Аларон се опита да прецени уловката във въпроса, стъпвайки по несигурна почва.

— Милорд, напълно възможно е никой от генералите да не е бил превърнат в Първонаследник, а демонстрираните свръхестествени сили сред норосийците да се дължат единствено на Фълчий, Кеплан и Рийтър. Но това не обяснява продължителното търсене. Вероятно — и с цялото ми уважение, сър — тайната не е напуснала редиците от приближени на генерал Роблър.

А всички знаем какво Роблър мислеше за вас, Ваше Превъзходство.

Вълт сбърчи вежди с хладен, преценяващ поглед в очите. Добре ще ме запомни, мислеше си Аларон неспокойно.

Капитан Мьорин се изправи.

— Господа — обърна се той към всички в залата, — бих искал да изясня едно нещо. Тази дипломна работа, несъмнено изготвена със старание и почтеност, е от такава историческа значимост, колкото може да бъде и една купчина конски фъшкии — Аларон усети как нещо в него се срива. Капитанът продължи с рязък тон. — Аз лично се сражавах в Бунта и в редиците ни не са се промъквали никакви първонаследнически каноници — бях сред елитните бойни магове, със сигурност щях да ги видя! Извоювахме победите си чрез стратегия и смелост. Войната не е някаква настолна игра! Могъщи магове могат да паднат от една-единствена стрела или удар с меч. Не се съмнявам ни най-малко, че Сциталата на Кориний е точно там, където трябва да бъде, и пази нашата империя: в банките на Катедралата в Палас — той погледна Аларон хладно. — Победите на генерал Роблър се дължаха на храбростта на войниците ни — той се огледа и седна обратно.

Подбудени от тези му думи, хората замърмориха с негодувание.

Аларон се хвана, че отваря и затваря уста като риба на сухо. Щипеше му на очите, обливаха го топли и студени вълни. Костваше му страшни усилия да остане изправен.

Тирадата на капитан Мьорин сложи край на въпросите. Аларон хвърли крадешком поглед към губернатора, който си шепнеше нещо с мъжа до себе си. Сребристите му очи като че ли пронизваха Аларон, който изведнъж бе обзет от чувството, че зад това кадифено изражение се крие желязна ръка.

Гавий изрече, привеждайки се напред:

— Благодаря ви, господин Мърсър. Комисията ще преразгледа разработката ви, като всички останали писмени работи. Свободен сте.

Аларон излезе олюлявайки се от стаята, подмина чакащия Рамон и се изстреля към близките тоалетни, където повърна. На излизане от зловонното помещение имаше сили само да дотътри крака до някой тих кът на двора, където да приседне и зарови глава в ръцете си.

Отне му дълго време да се прибере у дома, където завари, че всички записки по проучването му бяха откраднати.

— Как върви, младежи? — попита ги Ван на вечеря в саббота в навечерието на втората изпитна седмица.

— Пълен кошмар е, сър — простена Рамон. — Комисията ни мрази. Пробождат ни с въпросите си като с ножове.

Ван погледна въпросително към Аларон.

— Да, както казва Рамон е, тате — отвърна той, с жест към приятеля си.

Не беше разказвал на баща си за дипломната, не и с подробности, не и за кражбата — беше прекалено болезнено. Ван многократно го бе предупреждавал да пази важните си вещи на безопасно място. Разбира се, бе разкрил за случилото се на Рамон, който му предложи най-различни теории, но какво можеше да се направи? Можеше единствено да се надява, че ако някой бе взел така насериозно работата му, може би поне ще успее да си докара прилична оценка. Междувременно изпитите продължаваха.

През втората седмица тестваха бойните им способности. Когато Аларон пристигна в минасделник, завари Сет Корион, присвил се на една от седалките извън арената, а трябваше все още да е вътре на изпит. На Аларон му трябваха няколко секунди, за да осъзнае, че Сет всъщност плачеше. Окото му бе насинено, а от носа му се стичаха кръв и сополи. Зяпна Аларон сякаш не беше сигурен дали наистина стои пред него. Панталоните му бяха подгизнали отпред. Сет се беше напикал по време на изпита.

— Rukka mio! Какво са ти направили? — възкликна Аларон.

Какво, по дяволите, ще направят с мен?

Сет го погледна отчаяно. Явно учителите го бяха разглезили с прекалено доброто си отношение и сега той бе напълно неподготвен за изпита им. Щеше да се провали — немислимо за когото и да е, особено за някой Корион.

— Не мога — пъшкаше Сет. — Не спряха да ме удрят. Не мога да издържа.

— Какво стана? — попита Аларон колебливо. Да се подиграе с Корион сега щеше да е като да удави малко котенце.

По лицето на Сет се стичаха сълзи.

— Карат те да се биеш с един, след това с двама, а после и с трима наведнъж — обикновени войници, но е толкова трудно да следиш всички и после започват да те удрят и става още по-ужасно. Говореха ми под носа си, така че изпитващите да не чуят, какво ще ми направят — колко много ще ме боли — какъв противен женчо съм… Не можах да издържа. Не мога повече…

— Трябва да се върнеш обратно там — каза тихо Аларон, — а ако те ударят, ще се изправиш отново — скара му се той. — Когато Малворн ме размазваше от бой, на теб ти харесваше да гледаш — стисна го за яката и го издърпа на крака. — Стегни се, Корион — връщай се обратно там!

— Не мога — прошепна Сет. — Не мога…

— Ставай, страхливецо!

Отзвукът на тази дума разтърси Корион като удар от гръм и той целият пребледня, а погледът му се премрежи. За момент Аларон си помисли, че момчето ще припадне, но вместо това той тръгна несигурно и сковано обратно към арената. През вратите слабо се долавяше тракането на дървени мечове и несекващи викове и пъхтене.

Десет минути по-късно, двама мъже изнесоха Корион на носилка. Беше в безсъзнание.

Аларон се загледа след тях, а след това към вратите на арената.

Пресвети Кор…

Час по-късно, изкуцука отново навън. Сет не беше излъгал: насреща му се изправиха обучени стражари, а броят им постоянно нарастваше. Мечовете им можеше и да са затъпени, но и с тях можеха да нанесат сериозни щети, ако те хванеха натясно. Беше разрешено да се използва гносиса, но не и за нападение, а само за защита. Парираше, отбраняваше се, скачаше, нанасяше удари дори — нелека задача, но той се справи, само с два попаднали в него удара, които получи съвсем към края, когато вече бе на предела на силите си. А беше нанесъл двадесет и два. Представи се доста добре, без съмнение! А колкото до подигравките им, от Малворн беше понасял и по-лоши. Пусна ги покрай ушите си без много усилия.

Сет обаче не бе стигнал до последната част от изпита, в която се изправяш срещу боен маг. Изтощен от битката със стражарите, Аларон нямаше почти никакви сили, когато магът се появи в последния тур. Беше доста унизително и здравата бе натупан. Добре че поне в медицинското отделение лечителят бе свестен и отзивчив.

Втирник ги очакваше стрелбата, мъчителна и изискваща прецизност, но не и безкрайно изнурителна. Използването на гносис не бе позволено. Няколко попаднаха в мишената, други не успяха; най-вероятно беше минал. В одиняда имаха езда на конните писти; мина добре: Аларон бе добър ездач и познаваше добре всички коне там. Тук нямаше как да го скъсат.

В торстък беше снаряжението: разглобяване и сглобяване на броня за време; поставяне на доспехи и сбруя на кон — все общи и скучни неща.

Фригтък беше най-зле, защото трябваше да се върнат обратно на арената за изпит по бойни стратегии. Предната нощ Аларон сънува кошмар, че го питат какво е трябвал да направи Вълт при Локхазан, а самият губернатор оценява отговора му. Не се стигна до там, но Аларон пак се запъна, когато трябваше да разкаже за тактиката на Роблър при Гайзен.

— Той беше най-добрият — измърмори той глуповато. — Разбира се, че ще успее да победи.

Поне бе достатъчно разумен да не повдига отново темата на разработката си.

— Като цяло мисля, че седмицата мина добре — отсъди колебливо той на вечеря в саббота, когато Ван ги разпитваше.

— Със сигурност по-добре от първата — съгласи се Рамон, кимайки настойчиво.

— Следващата седмица обаче ни чака сериозната работа: управлението на гносиса. В сравнение с него, всичко друго е просто незначително — отбеляза Аларон. — Следващите две седмици ще падне истинското изпитване.

— Така ли мислиш? — подхвърли Ван с отличителния си замислен и въпросителен тон: — Аз си мислех, че е точно обратното.

— Как така обратното, тате? — попита Аларон.

— Да, очевидно гносисът ви е важен, но съм убеден, че най-важно всъщност е отношението ви. Готови ли сте да следвате заповеди? Да убивате по команда? Имате ли смелостта да се изправите пред смъртта? За такива неща бих следил аз, ако набирах нови кадри.

Двете момчета се спогледаха неловко. Нито един от тях не бе напълно убеден.

Графикът се промени през третата седмица. Вече имаха по два изпита на ден, един сутрин и един следобед, така че трябваше да се навъртат в училище по цял ден. На сутринта на първия ден чистокръвните се настаниха в общото помещение, така че Аларон и Рамон се оттеглиха в градината. Не разговаряха много. По-рано бе минал изпитът по основни магически умения — приложение на гносиса в битка: образуване на защити и отбраняване, унищожаване на мишени с помощта на маги-огън. Бяха им раздадени кехлибарени амулети за изпълнението и двамата се съгласиха, че е страхотно, когато ти е позволено да взривяваш разни неща. Носеше някакво облекчение.

Седнаха да обядват в градината, за да не се сблъскват с чистокръвните, но самонадеяният им смях отекваше през отворените прозорци. Изпитът следобед беше още по-вълнуващ. Трябваше да покажат познанията си за руните, дребни образувания от енергия, които имаха най-различно приложение. Комисията от учители и учени поиска от Аларон да й представи всяка една руна, на която са го учили, от руни за чародейство, до такива за неутрализирането на чуждата магия, от тези за укриване и търсене до използваните за заключване и отключване, както и за изграждането на защитни кръгове: всички дребни приложения на гносиса, които учениците ще се наложи да използват в ежедневието си още щом завършат колежа. Когато изпитът приключи, Аларон беше леко замаян, кожата му гореше, а въздухът около него пращеше от енергия.

— Малко грубо изпълнение. Личи си, че е просто един меха-маг — отбеляза Файръл.

Аларон трепна раздразнено. Меха-маг беше пренебрежителното название за маг, който управлява гносиса нескопосано и на много елементарно ниво — а той не беше чак толкова зле.

Остатъкът от седмицата бе отреден за херметическа магия и теургия. Трябваше да представят усвоените си умения във всяко от двете учения, от най-дребните магийки до най-сложните заклинания. Всеки от учениците бе естествено предразположен към някое от четирите проявления на гносиса. За Аларон това беше магьосничеството, а Рамон предпочиташе херметизма. Тъй като херметическият гносис беше пълната противоположност на магьосничеството, Аларон се поизмъчи с него, но с теургията се справи доста прилично. Макар че бе някак плашещо да вършат неща, които крият доста опасности, така изваждаха на показ най-доброто от себе си. На изпита демонстрираха постижения, с чието изпълнение неведнъж се бяха измъчвали в клас. Аларон подчини на волята си вълк, пуснат срещу него в арената, тъкмо преди да го нападне — нещо, което никога до сега не бе успял да направи. Тези изпити бяха своеобразното възмездие за седем години мъчителни уроци при надменни учители, които считаха за под достойнството им да се занимават с един син на търговец с четвърт магьосническа кръв.

Спаха до късно в саббота и Ван им разреши да пропуснат ходенето на църква след като го убедиха, че се нуждаят повече от почивка, отколкото от божествена благословия. На вечеря същия ден вдигнаха тост за последния рунд от състезанието, както Рамон се изрази.

Последната седмица от изпитите ги посрещна с поройна ледена суграшица из целия град — зимата протягаше ледени пръсти и постепенно разпростираше хвата си от заснежените върхове на Алпите, та чак на юг. Добре че поне огненото чародейство затопляше ръцете им! Учението за елементите беше сравнително лесно възприемчиво, но за отличаващия се в магьосничеството Аларон изискваше голямо усилие. Владееше прилично Огъня и се справяше някак със Земята, но беше слаб с Въздуха и кръгла нула с Водата.

Главният му проблем обаче беше самото магьосничество. Още според приемните му изпити то беше най-силната му страна, но и четирите му измерения — некромантия, вещерство, ясновидство и пророкуване — му създаваха проблеми, тъй като се сковаваше от страх при мисълта за духове. Можеше да рецитира наизуст теорията, но когато на практика използваше вещерския гносис, не успяваше да призове абсолютно нищо. Подобно беше и с некромантията, когато не успяваше да призове духа на наскоро починал млад мъж, защото се смущаваше ужасно от вида на трупа пред себе си. Всички преподаватели си шушукаха помежду си, когато си тръгна от арената с наведена глава. Опитите му в ясновидството бяха просто жалки, за свое голямо разочарование не успя нито да установи, нито да открие и един от скритите предмети. При пророкуването също се оплеска. Трябваше да предскаже собственото си бъдеще, което се оказа не толкова светло: очерта хаотично видение за откраднати записки и скрити змии, докато някой заговорничеше срещу него. Отвори очи и срещна скептичните погледи на всички до един, сбърчили въпросително чело.

Директорът отхвърли снизходително недомисленото му бръщолевене:

— Да не би да твърдиш, че персоналът на „Турм Заубърин“ крои някакъв заговор срещу теб, момче? Плащат ни, за да възпитаваме магове — и всеки провал ощетява нас, така както ощетява и обществото, затова ще сме ти благодарни да не забравяш годините на обучение, които сме ти посветили — той затръска глава. — Уверявам те, момче, желаем ти единствено доброто.

— А и мисля, че достатъчно добре си се проваляш и без нашата помощ — отбеляза жлъчно Файръл. — А сега, ако нямаш да добавиш още конспиративни теории към тазследобедната си програма, си свободен.

Аларон затвори очи и пожела земята да го погълне цял.

— Е, как беше пророкуването? — попита го Рамон отвън. Той не ходеше на тези часове, така че и двамата най-сетне бяха приключили с изпитите.

Аларон изпъшка:

— Не ми се говори за това. Да си отиваме вкъщи.

Рамон размаха портмонето си.

— Не, приятелю, тази вечер ще се напием, аз плащам.

— Имаш пари? — зяпна Аларон.

Рамон се ухили.

— Все пак съм римонец.

— Открадна ли ги?

— Ох, това заболя. Направо разби сърцето ми. Може би не искам вече да пием заедно — Рамон погледна Аларон закачливо, а очите му блестяха.

Аларон вдиша дълбоко. Отнякъде долетя стон на цигулка. Слънцето преваляше над западните хълмове, хвърляйки червеникави отблясъци над снега по високите алпийски върхове. Въздухът беше свеж, а студът хапеше. Взети или невзети, изпитите бяха приключили.

— Аларон, успокой се — сръчка го Рамон в ребрата. — Каквото станало, станало; взел си изпитите, а дали ще ти дадат злато, сребро или бронз е без значение. Каквото ще става, да става, amici. Да вървим да си вземем по една бира!

Аларон бавно въздъхна.

— Добре, прав си — просто… Не, напълно прав си!

— Разбира се, че сам прав — Рамон се огледа и демонстративно се заслуша с ръце зад ушите. — Май музиката идва от „Воденичния вир“, amici. Да тръгваме!

8.
Предателство

Сивите лисици

Сивите лисици са група магове, който съдействат за Бунта в Норос. Изтъкнати шпиони, те убиват всеки, попаднал в техен плен, и са обявени за неорганизирана сила от враговете си. Години след войната мнозина не се появяват дълго време в обществото, докато губернаторът не обявява амнистия за тях. Въпреки че не наброяват повече от трийсет души, по време на Бунта те са едни от силните, всяващи най-голям страх на сцената на сражението. Водачът им, Гървон Гейл, е помилван чак през 915 г., когато за тази цел му е поставено условието да се присъедини към Втория поход като съветник по борбата с бунтовниците.

Нилс Маний, Норос: Кратка история, 921 г.

Брокена, Джавон, континента Антиопия

октен, 927 г.

девет месеца до Лунния отлив

Елена Анборн яздеше в тръс, редом с кервана от фургони и карети, търкалящ се с грохот по пътя на изток към Форенса. Синьо памучно наметало покриваше главата й, а благодарение на тънък газен шал върху очите си можеше да гледа напред, без да бъде заслепена от слънцето. Жегата се издигаше на талази от напечената земя, а миражи танцуваха по южния хоризонт. Елена благодареше на боговете за все още мекото време, въпреки настъпилата зима — все още само наполовина на температурата на Ада, нека бъдем благодарни.

Движеха се добре. Обикновено до Форенса се стигаше за две седмици, но при прохладното време може би щяха да стигнат и ден-два по-рано; вече сигурно бяха на половината път. Лоренцо ди Кестрия беше на петдесетина метра пред нея, заедно с един от разузнавачите. Рицарят бе плувнал в пот под кожените си доспехи. Дузина пазачи обкръжаваха в боен ред шестте фургона. Тимори и Фада се возеха в най-близката карета, а Сейра беше сама в следващата, която бе окичена с червени панделки, знак, че вътре има менструираща жена. Религията забраняваше мъжете амтехиани да се докосват до „нечисти“ жени. Елена също трябваше да е вътре при нея, но имаше прекалено много работа, затова реши проблема като завърза червена лента около ръката си и стоеше настрана от мъжете.

За жалост Самир Тагуейн не споделяше вярата в амтехианските суеверия. Препусна към нея като видимо потрепваше при всяко движение на коня му. Стремената бяха прекалено къси и коленете му сякаш бяха заключени неподвижно, лишавайки го от почти всякакъв контрол върху животното. Ако някога се наложи да се бием с теб, Самир, силно се надявам да е на кон, помисли си Елена с лукава усмивка.

Самир я настигна, а плешивото му теме лъщеше червено на слънчевата светлина.

— Rukka mio, мразя ездата — изпъшка той. — Защо пък да не се присъединя към красивата ти принцеска там вътре?

— По-скоро бих те посъветвала да си мериш приказките, когато говориш за кралските ни господари.

Самир изръмжа и поглади козята си брадичка.

— Малко е тихичка тази тук. Предпочитам по-малката — доста по-игрива. Отдавна съм й метнал око на нея…

— Да не си припарил до която и да е от двете — отсече Елена студено.

Той се засмя ехидно:

— О-о, големи сме закрилници. Защо, и на теб ли ти се нрави тя?

— Ти си един извратен простак, Самир. Разкарай се.

— Накарай ме — той я изгледа надменно отгоре до долу. — Може и да си мислиш, че ти командваш, Елена, но когато шефа го няма да ти стои зад гърба, си само един сополив нечистокръвен мелез!

— Нещо друго да имаш да казваш?

Магът я погледна и сниши глас:

— Да. Носиш ли си камъните? — изгаряше от желание да се махне веднъж завинаги от тук и да продължи с живота си. Мразеше това място точно толкова, колкото Елена го обичаше.

— Тъй вярно. А сега мисля да хвърля око на северното било. Ако не се научиш да яздиш като хората, едва ли би се справил, така че ми се махни от главата.

Рондийският маг се изкикоти зад гърба й, когато тя пришпори коня си нагоре по хълма. Знаеше, че Самир е опасен — никога не бе срещала маг с толкова силна предразположеност към огъня като Самир Инферното. Опитай се да го изтърпиш, каза си тя. Няма да е за дълго…

По-късно същата вечер, когато огромният сърп на новата луна бе изгрял високо в северното небе, тя се разхождаше и вдишваше дълбоко от свежия пустинен въздух. От ниския хълм се виждаха каретите и палатките им долу. Обикновено една шатра приютяваше Фада, Тимори и Сейра, но сега принцесата менструираше. Мъжете се движеха оживено около лагерните огньове и приготвяха вечерята. Тимори се биеше с пръчки с един от младите пазачи, а Лоренцо вдигаше специалната кръвна палатка за нея и Сейра.

Тя се наведе, изрови малка коруба и докосвайки я, я подсили с тънък слой камък, за да може да задържи вода. След това изпразни манерката си в нея. Да те видим какво имаш да кажеш, Гървон… Беше изпращал сигнали в мозъка й цял ден, настоявайки да се чуят. Въобще не изгаряше от желание да го вижда.

Докосна водата и изпусна хладния си течен гносис в нея. Повърхността й засия в синьо и от парата се оформи познатото тайнствено лице.

<Елена, къде си? Сордел ми каза, че са те изпратили на изток със Самир.>

<В момента сме в долината Кходаша, на половината път до Форенса. Ти къде си?>

<На север от Брокена. Носиш ли си камъните?>

<Да.> Тя прехапа устни. <Но…>

<Добре. Бъди готова. Скоро.>

Изражението му беше строго, угрижено. И така до болка познато. Беше целувала това лице толкова много пъти, но сега дори не можеше да си спомни чувството, с което го бе правила. Последният път беше преди почти година, по време на едно от редките му посещения. Подозираше, че има друга. Най-вероятно Вейдия.

Тя събра кураж и изрече:

<Гървон, Олфъс ми предложи да остана — като частен наемник. Само аз, без останалите.>

Ето, успя да го каже. Гървон се намръщи.

<Да не си му казала, че ще си тръгваш?>

<Разбира се, че не! Той пръв ме попита.>

<Хубаво. Значи не подозира нищо.>

Изведнъж обаче се намуси.

<Защо без останалите? Пак ли му лазят по нервите? Както и да е, това сега не е важно. Когато ви дам знак ти и Самир ще тръгнете на североизток…>

<Гървон, ти не ме слушаш. Ще се съглася. Искам да остана тук.>

Той се вцепени, а по лицето му се изписаха последователно объркване и раздразнение, след което придоби несмутим вид, невъзмутима маска.

<Какво искаш да кажеш с това, Елена?>

<Искам да остана тук. Тук искам да живея, да се оттегля, когато остарея. Искам да напусна антуража ти. Вече се реших.>

Той я гледаше невярващо от водата.

<Тогава със същия успех ще трябва да се отметнеш! Онова глупаво копеле Олфъс ще си спечели империята за враг и ти няма да има какво да правиш там…>

<Решила съм го.>

<Глупава кучка, коя си мислиш, че си? Помни, у мен е всичкото злато, което притежаваш; ти си моя, жено!>

Гняв гореше в очите му и водната повърхност се размъти. За момент Елена си помисли, че ще запрати гностична атака в нея, но изведнъж изражението му се успокои и придоби извинителен… добре пресметнато извинителен вид.

<Извинявай, Елена, казах го от яд. Чуй ме, наистина трябва да премислиш. Това, което искаш, просто не е възможно. Това не ти е някаква игра, Елена, заповедта да се оттеглим е на императора.>

<На императора ли? Че от кога работим за империята? Гървон, аз…>

<Не! Изчакай, нищо не казвай засега. Трябва да си дадеш време и да помислиш, скъпа. Не бързай така да вземеш решение. Ще говорим пак, когато стигнете във Форенса. Моля те, Елена, обещай ми, че ще си помислиш — за твое добро е.>

Тя въздъхна и кимна мълчаливо. Какво друго й оставаше? Натопи пръста си във водата, която изсъска и се изпари в синя светлина. Леко потрепери и зарови глава в ръцете си, затъваща в тресавище от безпомощност.

Когато най-сетне погледна отново към лагера им, видя как Самир Тагуейн се взира в кофата с вода, а лицето му се осветяваше от искрата на повърхността й.

Говори с Гървон… Видя как за кратко по лицето му се изписа изумление, при което вдигна поглед към нея.

Елена се настани до входа на кръвната палатка, за да може да следи всичко. Сейра я погледна и й се усмихна жизнерадостно.

— Елена, виж, Лоренцо ни донесе супа, а каза, че скоро ще има и печено пиле — Елена погледна някак неодобрително. — Той те харесва. Не е спрял да те гледа.

— Просто се държи мило. Като братче.

— Да бе! На мен по друг начин ми изглежда. Казах ли ти, че по-големият му брат настоява двамата да се сгодим? И татко няма нищо против.

— Родът Ди Кестрия е най-старият съюзник на семейството ви — отбеляза Елена. — Ще е добре и за двете страни. — А и ще го накара да спре да флиртува с мен.

— Да, може да се каже, че е привлекателен — размишляваше си Сейра, — но на мен просто не ми харесва.

— Е, нали току-що каза, че е привлекателен? — засмя се Елена.

— Да, ако ги обичаш брадясали — намуси се Сейра.

— Такива са си мъжете! Отблизо всичките са окаяни и четинести.

Тя надзърна отново навън като повдигна плаща на палатката, стремеше се да не изпуска Самир от поглед. Сега беше до кладенеца и се наливаше от някаква манерка. Погледите им се срещнаха, на стотина метра разстояние. Елена си представи как я чака да заспи и подпалва палатката й. Но пък… Гървон не би му позволил — със сигурност не би…

Гървон обаче сега е далече, а и връзката ни приключи отдавна.

Изведнъж пустинята й се стори празна и студена. Лесно бе да си представи, че целият свят се е изпарил, че съществува само това място сега, само тези хора.

Сейра не забеляза посърването й.

— Трябва да се возиш в каретата при мен. И ти кървиш, а аз ще умра от скука!

И по-лоши начини има да умреш. А сега просто млъкни, момиче, остави ме да помисля.

— Трябва постоянно да наблюдавам — измърмори тя. — А и почти ми спря. Възрастните жени не кървят толкова дълго.

— Обичам, когато сме заедно в кръвните стаи. Можем наистина да си говорим. Като сестри.

— Нали си имаш сестра.

Дали Гървон ще ми върне парите, ако напусна? Само да е посмял!

— Но със Солинда сме толкова различни — тя иска да говорим само за момчета, танци и дрехи. Не е като с теб. А и от двете ни тя е хубавата — добави тя с нотка на завист в гласа, при което Елена веднага реагира.

— Ти също си хубава, Сейра — питай когото искаш. Просто една друга, по-дълбока красота.

Сейра имаше плътни устни и големи очи с дълги мигли. Не беше всепризнатата красавица, но определено грабваше окото.

— Така ли мислиш? Чувствам се толкова невзрачна — прекалено ниска и широка. Леко дебела.

Елена поклати глава.

— Не си дебела, Сейра. Просто не си така кльощава като Солинда и не позволявай да те убеждават в противното — цялото внимание на Елена сега бе върху Самир Тагуейн, който й отвръщаше с нахално самонадеян поглед. — И най-важното, душата ти е красива, мила моя princessa. Ще умра, но няма да позволя на никой да те нарани — добави тя почти машинално.

Сейра премигна на парцали:

— Знам — искам да кажа, нали това ти е работата? Да ни пазиш?

— Не е просто работа, Сейра — погледът й отново се върна към Самир и тогава съзря как Лоренцо се приближава към тях. По дяволите, и него ли трябва да пазя? — Ей, виж, идва Лори.

Лоренцо се усмихна колебливо.

— Хареса ли ви супата, принцесо? Пиетро е почти готов с пилето. Ще ви запазим най-хубавите парчета.

— Така и трябва, сър Лоренцо. Стомасите ни вият от глад!

Елена се изправи и го погледна в очите:

— Лоренцо — тя го придърпа по-близо и прошепна, — пази се от Самир.

Той я погледна недоумяващо:

— Самир ли? Защо, не е ли верен?

— Лори, той е рондийски маг. Верен е единствено на заплатата си.

Лоренцо изглеждаше обезпокоен. Знаеше добре какво унищожение може да предизвика този маг; често, когато се перчеше пред рицарите, бе взривявал скали и запалвал цял ред мишени за стрелба.

— И ти също си маг — каза той тихо.

— Но знаеш, че аз съм от Нести, нали, Лори?

— Разбира се, от Нести си. Е, какво искаш да направя?

— За сега нищо, просто бъди предпазлив; наглеждай Фада и Тими. Нямаме основание да подозираме, че нещо извънредно ще се случи, но бъди нащрек — след това му обясни по-просто. — Става дума за шихада.

— Мислиш, че ако Нести подкрепят Салим, Самир може да направи нещо?

— Няма да ни навреди да сме предпазливи, Лоренцо.

Той се ухили нервно. И двамата знаеха добре, че ако станеше напечено, Самир можеше да го изпържи преди да е мигнал — освен, ако не стоеше зад Елена. И все пак, като излизаше, успя да си придаде невъзмутим вид.

Сейра се бе поизправила, а в големите й очи се четеше загриженост:

— Елла, какво каза на Лори?

Елена се обърна към нея с, надявайки се, окуражаваща усмивка:

— Просто го предупредих да си отваря очите на четири.

Сейра се намуси:

— Вече не съм дете, Елла. Нещо случило ли се е? Чух нещо за Самир. Хич не го харесвам.

И аз не го харесвам, мое момиче. Тя отмери с поглед разстоянието между тях и огнения маг.

— Не се притеснявай, Сейра. Всичко ще е наред.

— Изглеждаш много напрегната — каза Сейра, поглеждайки към малкия газен фенер. — Ще направиш ли пак магическа светлина, като едно време през нощните бури? — призракът на малко момиченце сякаш се рееше в очите на принцесата в търсене на успокоението, че всичко е наред.

Елена я погледна с умиление:

— Разбира се.

Пресегна се за шишето с вода, разви капачката и изсипа малко течност в ръката си. Сейра се наведе съсредоточено напред, докато Елена завихряше водата и я оформяше, изпускаше от пръстите си гностична светлина и постепенно ги сливаше, докато не се получи еднородна смес, закрепвана от гностичната енергия. Запечата я с помощта на свързваща руна и подхвърли искрящото еластично кълбо от вода и светлина в очакващите ръце на Сейра. Момичето го хвърли обратно към нея и за кратко поиграха на топка с бляскавото кълбенце, докато Сейра не го изпусна на одеялото си и то се пръсна.

— Вече винаги ти побеждаваш — измрънка Сейра. — Когато бяхме малки ни оставяше да бием ние — все още оставяш и Тими — тя разтърка мокрото петно. — А сега и одеялото ми се намокри.

— Сега виждаш защо не те оставих да победиш! — каза Елена и с жест с ръка изсуши мокрото място.

Сейра се засмя и отвърна замечтано:

— Да можех и аз да правя магически заклинания като теб!

— Това не е магия, а гносис — всъщност гносис е силацианската дума за „тайно познание“ — обясни Елена, докато наблюдаваше как Самир се оттегля в платката си. Точно така, Самир, време ти е да си лягаш. — И не правим „заклинания“ — не са ни необходими думи, а единствено мисли, за да насочим енергията си. Единствено учащите се и по-неумелите магове изричат думи на глас, за да се концентрират по-добре и да съсредоточат енергията си. Аз самата използвам думи, само когато изпробвам нещо прекалено трудно.

Елена оформи умело ново кълбо от светлина и вода и го остави до тях. В този миг видя как Самир се прибра в палатката си и въздъхна. Извади от джоба си връзка с пера, която Гървон й бе подарил и която съдържаше гностична енергия за контролиране на животни. Затърси мислено навън и улови съзнанието на една нощна птица — пустинна сова, и я подчини да наглежда палатката им. Контролът на животни не беше една от силните й страни, но можеше да прави подобни по-прости неща, стига да разполага с някаква допълнителна помощ, била тя и във формата на подарък от охладнелия й любовник.

Още ли се срещаш с Вейдия, Гървон? Не ти вярвам, макар че обеща, че всичко между вас е приключило.

Сейра се излегна по корем и надзърна изпод завеса от гъста черна коса:

— Какво ли ще реши татко, Елла? Като се срещнат с кешите, за да обсадят шихада?

Елена погледна своята принцеса, нежното й лице с тъмен тен, осветено от синьото сияние на водната сфера. Сейра задаваше все по-сериозни въпроси тези дни. Превръщаше се в жена, с интереси, надминаващи отглеждането на деца. Все още не бе сгодена, а закъсняваше в поемането на тази стъпка — имаше предложения и от римонски, и от джафи благородници. Самата тя бе наполовина джафи и наполовина римони, така че можеше да се омъжи за когото поиска, без да нарушава критерия за смесената кръв, ако някое от децата й реши да се възкачи на трона.

— Мисля, че баща ти ще се стреми да стои настрана за колкото може по-дълго. Джафите и кешите са воювали в продължение на години, преди римонците да се настанят по тези земи, а кешите често са се опитвали да въстанат срещу джафите. На юг сме добре укрепени, но войските ни са твърде малобройни.

— Но със сигурност не бихме останали неутрални по въпроса, нали? — попита Сейра намръщено. — Рондийският император постъпи много жестоко — толкова много невинни хора в Йебусалим бяха избити! Как ми се иска всички рондийци да бяха като теб, Елла, тогава страната ни щеше да е мирна, както преди.

— О, аз не сам рондийка — усмихна се широко Елена, — родена съм в Норос, а там не обичаме рондийците не по-малко от вас. Дори се вдигнахме на война срещу тях, но загубихме — лица от миналото изплуваха в съзнанието й: лица, сред мъртвите и сред живите… образът на Гървон…

— Самир рондиец ли е? А господин Сордел?

— Самир — да. Той си е типичният рондиец, само дето е плешив — обикновено косите им са дълги и къдрави и носят изтънчени дрешки. Сордел е от Аргънди, там са по-прями и земни. Но пък са едни твърдоглави копелета.

— Рондийци, арги-някакви си, Норос… Всичките сте ми еднакви.

— А Нести същите ли са като Горгио? — вдигна вежди Елена.

— Бляк, разбира се, че не! — възкликна Сейра — Горгио са противни.

— Виждаш ли? А и двата ви рода са римонски! Норосийците и рондийците дори не са от един народ.

— Горгио са шайка кръвосмешенчески онанисти — с тях дори не сме от един вид. Можеш ли да повярваш, че Солинда всъщност си пада по Фернандо Толиди? Отвратително! — Сейра поклати неодобрително глава и отново придоби сериозен вид. — Магистър Гейл също ли е рондиец? Виждала съм го само веднъж. Стана ми някак неспокойно. Той сякаш запечатваше всички в съзнанието си като ги прибираше в малки кутийки, откъдето после да ги извади и разучава.

Колко е наблюдателна. Може би тъкмо това и е правил.

— Не, той е от Норос като мен.

— Той ли беше твоят, ами… — гласът на Сейра секна в колебание.

— Моят любим? Това не ти влиза в работата, момиче мое.

— Ти все ми казваш, че на един владетел всичко трябва да му влиза в работата, така че съм в правото си да искам да знам.

— А когато станеш владетел, може и да ти кажа!

Сейра я погледна с преценяващ поглед:

— Преди говореше често за него. Сега вече не го правиш.

Елена премери лицето й с поглед. Понякога Сейра наистина беше прекалено наблюдателна.

— Така ли?

— Да. А Самир каза нещо на господин Сордел, нещо за някоя си Вейдия. За това, че е близка с господин Гейл.

Сърцето на Елена се сви:

— Не трябва да подслушваш разговорите на мъжете.

— Та ти винаги ми казваш да си държа очите и ушите добре отворени, Елла!

— Така е, но сега искам да ги затвориш и да поспиш.

Сейра легна по гръб и се загледа в пространството.

— Иска ми се да съм като теб, да ходя където си поискам и да правя каквото си поискам. А вместо това в крайна сметка ще ме омъжат за някого и цял живот ще трябва да се подчинявам на чуждата воля.

— О, Сейра, животът ми хич не е толкова романтичен, колкото ти изглежда. През повечето време и аз просто правя каквото ми се заповяда, което в повечето случаи се оказва или опасно, или скучно, или пък по малко и от двете.

— Ако се бях родила мъж, щях да имам толкова повече свобода. Забавните неща винаги остават само за мъжете.

Елена си спомни, че и тя беше заявила същото на някого преди години. Погледна нежно принцесата. Наистина ми е като малка сестра.

— Знаеш, че не бих го отрекла, но наистина мисля, че трябва да поспиш.

— Вярно ли е, че рондийските жени могат да се омъжат за когото си поискат?

— Не — поклати глава Елена, — животът им е общо взето като твоя: още щом момичето прокърви, се урежда бракът й, дори и при маговете — даже най-вече при тях, защото магьосническата кръв е много ценна. При мен обаче и това е различно — саркастично отбеляза тя.

Сейра се усмихна заговорнически:

— Ще се омъжиш ли някой ден?

— Може би — премигна несигурно Елена.

— Господин Гейл единственият, с когото си била, ли е? — продължи да я дразни тя.

— Сейра!

Принцесата се изхихика:

— Можеш да ми кажеш, все пак на практика сме като сестри.

Елена я погледна отегчено:

— Заспивай!

Тя се обърна на другата страна, а Сейра избухна в смях. Малка хитруша! Обзалагам се, че Солинда я е подкокоросала.

Когато Сейра се обади отново, беше с по-нежен тон:

— Спирам вече, Елла. Постави ли защитите?

— Si, Сейра, всичко е както трябва. Изпи ли чая, който ти дадох? Ще ти помогне за спазмите.

— Всичкия. Buona notte, Елла-amica. Ще ми се да бях твоя истинска сестра и двете да обиколим света.

— А какво мислиш, че правим сега, глупаче? Приятни сънища.

— Обичам те, скъпа Елла.

— И аз те обичам, принцесо. А сега в името на Кор: Зас-пи-вай!

Когато се събуди на сутринта, пред палатката им Елена откри тялото на мъртва сова, а на гърдите й, там където е било сърцето, зееше прогорена дупка, с големината на огромна монета. Самир ги гледаше зорко откъм кладенеца, а на устните му се разля зловеща усмивка.

След четири дни съзряха група мъже на камили, приближаващи откъм изток. Бяха облечени в бяло, а дългите им копия висяха свободно. Щом зърнаха кралския кортеж, развяха виолетово знаме: очевидно кралските пратеници, които трябваше да предупредят във Форенса за посещението им, вече бяха пристигнали. Елена хвърли поглед към Лоренцо, който яздеше на една линия с нея, и въздъхна с облекчение. Колкото повече мъже имаше с тях, толкова по-спокойно се чувстваше. Последните четири дни бяха напрегнати и изморителни, а всички започнаха да забелязват нарастващото напрежение между двамата магове. Елена усещаше страха им, че ако между нея и Самир избухне някакво спречкване, всички ще се озоват в капан на сили, от които трудно щяха да излязат невредими. Дори Фада беше усетила нещо и я попита обезпокоено, дали двамата със Самир не се бяха скарали. Елена я успокои, че става дума за обикновено разногласие по отношение на тактиките за действие, като се надяваше искрено, че наистина е така.

Докато пътуваха, пейзажът се бе променил, орловата папрат бе изместена от високи, остри скални канари. Пясъкът под краката им бе по-мек и от време на време конете им се запъваха мъчително. Нощите ставаха все по-студени, а дните все по-горещи и безветрени, така че дори един полъх щеше да е благословия. Но въздухът по тези вътрешни земи почти не се движеше, освен при някоя случайна, силна пясъчна буря, каквато те определено не искаха да ги сполети.

Елена погледна Лоренцо. Кестрианският рицар бе приятна компания по време на пътуването: беше самоуверен и бе пътувал надлъж и нашир, преди да се установи в Брокена, така че бе и сладкодумен разказвач. Колко ще ми липсват тези хора, ако си тръгна, мислеше си тя.

— Изчакайте тук — каза му тя и се понесе в тръс към колоната от величествени камили, пищно окичени с пандели и камбанки, но с невъзмутими и незаинтересовани муцуни. Водачът на ездачите вдигна ръка за поздрав и разви шала от главата си, под който се разкри важният, гладък череп на Харшал али-Асам, брата на емира на Форенса. Лицето му се разтегли в широка усмивка, разкриваща белите му зъби.

— Доня Елена! Благодаря на Ахм за благополучното ви пристигане!

— И аз, Харшал — тя се извърна назад. — Все още обаче не сме пристигнали благополучно.

Харшал премигна като препичащо се на слънце влечуго:

— Някакъв проблем ли има, доня Елена?

— Не, Харшал, не се притеснявай. Просто всички сме малко напрегнати. Радвам се да те видя.

Харшал али-Асам бе кандидат за ръката на Солинда, щом тя навършеше пълнолетие, макар че тя самата не бе очарована от това: в края на двайсетте си години, той си беше направо старец по нейните стандарти. Но беше добър човек и Елена смяташе, че ще е перфектният съпруг за едно своенравно момиче като Солинда.

— Е, какво ново, Харш? Как е сестрата на Фада?

— Хомейда не е добре. Волята на Ахм ще покаже — въздъхна той. — Пратениците от Кеш бяха ли пристигнали, преди да тръгнете от Брокена?

Елена поклати отрицателно глава. Погледна зад гърба си и изрече с тих, поверителен глас:

— Самир е обезпокоен от кешското посланичество. Тъй като е рондиец, решението на крал Олфъс ще го засегне повече, отколкото някой от Норос, като мен.

Просто и правдоподобно; Гървон щеше да е доволен. Тя прехапа устни. Трябва да спра да оценявам действията си според неговите критерии.

Харш кимна и тихо отвърна:

— Ще се погрижим. Не се притеснявайте.

Позабавляваха се добре след това, когато Сейра настоя да й позволят да се качи на камила, като, разбира се, Тимори веднага пожела същото. Елена се качи заедно с нея и заедно пяха джавонски народни песни за принцеси и любовни истории, за оазиси под звездите. Лоренцо също се присъединяваше с приятния си тенор и така заприличаха на същинска странстваща трупа музиканти, на път за поредното си изпълнение.

Единствен Самир беше като черен облак, мрачен и саркастичен, досущ като лешояд, който чака умиращо животно да издъхне, за да може да се нахрани. Постоянно дразнеше Елена, когато тя беше достатъчно близо да го чуе, което я принуди да стои на прилично голямо разстояние от него, за да не избухнат нервите й.

Колоната навлезе във Форенса от запад малко след пладне, три дни след като се срещнаха с хората на Харшал. Слънцето грееше високо в небето. Трудно се удържаха конете и камилите, почувствали близостта на дома. Понесоха се енергично през вонята от безкрайните купчини боклук в покрайнините на града. Осиромашали джафи ги следяха зорко, докато кортежът им се извиваше по претъпканите улици извън жълтите стени, издигащи се недалеч насреща им, а дрипави деца подтичваха до тях, просейки пари и храна. Малчуганите се струпваха около всеки фургон и всеки ездач с изключение на Елена. Тя, чуждоземската вещица, ги плашеше. И това все още я натъжаваше.

Беше веща в изцеляването и често бе използвала силите си, за да лекува рани и болежки или счупени кости в Брокена, но все пак се изискваше прецизност и бе прекалено изнурително, така че никога не можеше да помогне достатъчно. Не искаше нищо в замяна, освен да я научат на няколко нови думи. Вярваше, че трудът й е оценен: една малка победа в комуникацията и разбирането с местните. В Юрос хората вярват, че способностите на мага са благотворни дарове на Кор, но тук в Антиопия всички, дори и римонците, мислеха, че тя владее някакви демонични сили.

Елена въздъхна и прокара пръсти през мръсните си коси. Беше изтощително постоянно да стои нащрек за нещо лошо: имаше нужда от баня и сън. Какво ли прави Гървон сега, мислеше си тя. Какво ли каза на Самир? Какво ли се случва в Брокена? Неведението я изяждаше отвътре.

Криволичеха по улиците, докато достигнат старото тържище, и направиха кръг около двореца на емира, преди да изкачат хълма към крепостта на Нести. Порутените оръдейни куполи на кулите в крепостта Крак ал-Фарада бяха превърнати в оградени със зъбци бойни платформи, осеяни с балисти, заредени с копия, а стените й бяха възстановени и укрепени. Щом зазвучаха тромпетите за посрещането на кервана, измежду виолетовите знамена на върха на кулите надолу надникнаха няколко мъже. Паоло Кастелини ги очакваше на двора. Говореше се, че е най-високият мъж в Джавон. Имаше широки рамене и редки прошарени мустаци, а косата му обрамчваше унилото му лице. Лично отвори вратата на каретата на кралското семейство и Фада, излязла най-напред, прие грациозно почестите му, преди да подбутне по стълбите децата си да побързат, за да види по-скоро сестра си Хомейда.

След това Паоло се обърна към Елена и кимна подобаващо. Все още ми няма доверие. Тя слезе с неописуема болка в краката. Лоренцо вече насочваше подчинените си към конюшните. Всички бяха доволни, че най-сетне пристигнаха, дори и Самир, който подхвърли поводите на коня си на някого от прислугата и последва кралското семейство в крепостта. Мрачно предчувствие обзе Елена щом изгуби мага от поглед. Няма време за размотаване. Махна на Паоло и изтича по стълбите, обръщайки се, за да види кой я бе последвал: беше Лоренцо, също толкова обезпокоен, колкото нея. Винаги трябва да имаш план, казваше Гървон. Е, тя определено имаше. Маговете с изявена предразположеност бяха по-лесно предвидими от останалите, а и тя бе наблюдавала Самир вече четири години. Той определено беше несравним с огнения гносис и много способен в манипулирането на земята и въздуха, но репертоарът му беше доста ограничен. Най-често се справяше с противниците си като ги изпепеляваше с неугасими пламъци. Дори и да използва най-мощните си защити, ако той я уцелеше с пълна сила, Елена щеше да прекара последните си мигове крещейки в агония, докато плътта й се сбръчква обгоряла по костите. Ако успееше да го избегне обаче, може би щеше да има шанс срещу него.

Беше изчезнал само за половин минута, нищо повече. Но докато Лоренцо подрънкваше зад нея, тя се изстреля между стражите на входа и навлезе в обширното преддверие, където двойка стълбища се спускаха на четири етажа от всяка страна. По стените, покрити с резбован тик, висяха пана и картини, а покрай тях се редяха мраморни и каменни статуи. Отсреща, вратите на голямата зала бяха отворени, откривайки стая, пълна с доброжелатели и молещи се, поне стотина на брой. Елена се огледа изплашено, не виждаше никъде нито децата, нито Самир.

Нисък кикот се разнесе над главата й. Самир се беше облегнал на перилото и пукаше пръсти, подсмихвайки й се. Няма да има предупреждение, четеше се в смеха му. Никакво предупреждение.

И предупреждение нямаше.

Елена се разбуди преди изгрев, изтощена от неспокойни сънища. Още по нощница, се промъкна тихо от малката си стая до детските помещения надолу към централната кула. На ръката й бяха провесени любимите й туника и панталони, но и вързоп с оръжията й, който не би разнасяла така в Брокена. Все още се чувстваше отпаднало и сковано от дългия път и мисълта да си вземе баня, преди да се заеме с подготовката на децата за сутрешната служба, беше примамлива.

Стъпваше на пръсти по коридора към баните, когато дочу гласа на кралица Фада, идващ откъм болничната стая. Елена беше зърнала Хомейда предната вечер, жената изглеждаше по-скоро на деветдесет, отколкото на своите четиридесет и осем години. Ракът я разяждаше, едва успяваше да диша и вече не приемаше нищо друго освен течности. Скоро щеше да умре, нямаше съмнение в това.

Докато Елена се оглеждаше по коридора, един глас изрече доста отчетливо:

<Започни.>

Не, не в ушите й, а в съзнанието й, сякаш дочуваше нещо от някакъв сън: мисловен знак. Изречен от Гървон Гейл.

Започни…

Фада пристъпи вън от болничната стая, все още разговаряше с някого вътре. Обърна се, когато Елена изкрещя предупреждението си. В този момент кралицата беше изхвърлена назад и притисната към стената от невидими сили. Елена захвърли кърпата и дрехите си и хвана здраво меча и късия си нож. Устните й се разтеглиха във вик за помощ, когато експлозия от пламъци обгърна кралицата с ужасно, зловещо изящество. За миг Елена виждаше само яркия отблясък от взрива, в който под полупрозрачна плът проблеснаха костите на Фада, а след това ударната вълна се разпръсна по целия коридор. Гореща вълна я изхвърли назад и главата й се удари в дървения под. Погледът й блуждаеше, докато търсеше опора по гладката земя. Течна огнена струя възпламени въздуха над нея и когато вдига поглед, от кралицата беше останала само купчина горящи кости.

Самир Инферното пристъпи откъм болничното помещение. Зад него се разнесоха женски писъци на ужас, които се превърнаха в агонизиращи крясъци, когато той изпълни стаята с нова вълна от пламъци. Но погледът му вече се бе спрял на Елена. Запристъпва бавно към нея, изваждайки меча си. Целият бе в алени одежди, а рубинът на гърлото му искреше като жарава. Ален гносис просветна в ръцете му, а от гърлото на Елена се откъсна сподавен вик.

— Гървон каза, че ако поискам, мога да те изчукам, преди да те убия, но не виждам смисъл да го правя — той насочи пръст към нея и по коридора се понесоха пламъци. Щитът й ги отклони, но горещата вълна премина през него, като изгори стъпалата й и подпали косите и нощницата й. — Не си моят тип. Предпочитам просто да гледам как изгаряш.

Надигна се, подготвяйки удар с пълна мощност, а Елена захвърли към него подсилените си защити, приведе се надолу, използвайки стените за опора. Мехури покриваха стъпалата й, болеше сякаш някой забиваше хиляди игли в тях. Изпълзя назад, далеч от приближаващия се маг, докато раменете и главата й не опряха в стена: беше достигнала края на коридора. За части от секундата осъзна огромната сила на заформящите се пламъци в ръцете на Самир и се хвърли настрани. Вълна от нажежена до бяло енергия се разби на мястото, където допреди малко бе седяла, а пламъците, завихрили се в защитите й, се плъзнаха надолу и изпепелиха дървения под. Зърна за миг смаяната физиономия на Самир, когато собствените му пламъци се върнаха към него, унищожавайки земята под краката му, и в следващия момент магът се изпари, пропадайки през зейналото пространство в пода. Елена скочи на крака, простенвайки от болка при допира на обгорените си стъпала със земята, и се втурна по стълбите, откъдето беше слязла, крещейки на всеки, който я чуе, да се пази.

Замъкът се разбуди в паника, отекваха въпроси на римонски, а тътен и писъци от долния етаж им отговаряха. Подът пред Елена изригна с трясък, гейзер от пламъци прогори дървото в стремежа си да изпепели стълбището, към което беше тръгнала. Изпод краката й Самир стреляше напосоки.

Мислите й препускаха, когато дочу рева му:

— Няма да ми избягаш, Елена!

Трябваше да се добере до децата преди него: това беше едничката й цел. Отскочи от земята като гмуркач и прелетя дължината на горящия коридор чрез въздушен гносис, докато пореден взрив разби на парчета дървените греди на пода, където тя самата се намираше допреди няколко секунди. Тогава чу отдолу гласа на Паоло Кастелини, привикващ стражите си.

— Паоло! Децата! — извика тя, докато се спускаше през задимения коридор, и се устреми като ястреб над преддверието, три етажа нагоре. Спря се във въздуха, с поглед върху Самир и Паоло Кастелини със стражата му под нея, струпали се пред входните врати. Изстреля лъч от синя гностична светлина, която се разби в защитите на мага, докато тя оформяше следващия си удар. Той изрева и пламъците му се отплеснаха, разбивайки на парчета главата на елен, поставена над вратата, вместо да изпепелят Паоло, както бяха предназначени. Елена се извъртя във въздуха и разпръсна три свои образа в различни посоки, всяка от която изстреля лъч от гностична енергия.

Самир избра погрешния: дим и пламъци профучаха зад нея и заличиха един от фалшивите образи. Подигравателният смях на огнения маг отекваше навред, докато тя се издигна във въздуха до най-горния етаж.

Лоренцо ди Кестрия се появи по коридора, само по панталони, с малък кръгъл щит в лявата си ръка и широкия си меч в дясната. Зяпна Елена, носеща се във въздуха над него, но тя не му обърна внимание, а вместо това замахна с ръка и преряза жиците на полилея до нея. Стъкло и метал се понесоха стремглаво надолу и тя видя как очите на Самир се ококориха срещу им, когато цялата тежест се стовари върху защитите му и полилеят се разпръсна на парченца. Той обаче остана невредим, каскадата от хвърчащо стъкло и парченца желязо се свлече покрай него. Rukka mio! Как може да е толкова силен?

— Лори, децата! — извика тя, спускайки се към детските помещения, когато Сейра се появи, в бялата си нощница, а бледият Тими се беше вкопчил в нея.

Двамата заоглеждаха горящия таван и огромните кълба дим, издигащи се отдолу.

Сейра я погледна умолително:

— Къде е мама? — попита тя с обзета от ужас физиономия.

Елена се изстреля към нея, а Самир захвърли Паоло настрани като някаква парцалена кукла и отново вдигна глава нагоре.

Тимори попита с недоумяващ поглед:

— Какво става? — и пристъпи напред, за да надзърне през дървения перваз какво се случва долу, където отзвукът от падналия полилей все още кънтеше.

— Тими! — извикаха всички в един глас, но Лоренцо беше най-бърз, изблъска учуденото дете и вдигна щита си пред тях, точно когато пламъците ги обгърнаха. Огънят се разля навсякъде, където щитът и перилото не успяха да му попречат: по рамото, левия крак и лявата част на лицето на рицаря, който изстена в агония.

Тимори обаче избегна удара и Сейра го издърпа настрани от конвулсиращия от болка Лоренцо. Елена се хвърли към тях, прескачайки горящия парапет. Отдолу издрънчаха арбалети и двама стражари изреваха в агония насред отекващия смях на Самир.

Сейра притисна Тимори към себе си и всичките й страх и надежди се изляха в една дума от устата й:

— Елла!

Елена избута Сейра обратно в детската стая:

— Вътре — бързо!

Хвърли поглед обратно през перилото и потрепери: Самир бе адско изчадие на свобода: изкачваше се хоризонтално нагоре по каменната стена, а краката му потъваха без усилие в здравата структура. Лицето му лъщеше с цвета на жарава, сякаш изваяно от лава, а брадата му стърчеше като език на пламък. Елена издърпа Лоренцо на крака.

— Хайде, Лори, нужен си ни — извика му тя, докато той се мъчеше да си поеме дъх.

Главната стая в детската част бе спалнята на Сейра, просторна, с легло на стената в дъното и гледки от прозорците на север и на юг. Елена разби стъклото и от двете им рамки, откърти едно огледало от стената и го постави на стол наблизо.

— Покатерете се на перваза отвън през прозореца — нареди им тя и след това извика. — По-бързо! — Сейра все така стоеше на място, прегърнала Тимори. — Тръгвайте! — изкрещя отново тя и избута момичето към прозореца. — Лоренцо, изведи ги от тук…

Тя се извърна и плесна с ръце, и нишки от гносис подхванаха вратите, затръшнаха ги здраво и ги заключиха.

— Какво, по дяволите, се случва, Елла? — извика рицарят.

— Самир… иска да убие децата!

Никога не бих си и помислила… Проклет да си, Гървон! Издърпа друго огледало от стената. От пукнатините под него се разнесе пушек. Огледа се едновременно и в двете огледала и ги размести с леки движения на пръстите, нагласи ги, отбеляза позицията си, но бе изхвърлена на една страна, когато вратата се разтърси.

Лоренцо избута децата на перваза отвън и се обърна с решителен поглед: очи на мъж, които очаква следващата минута да е последната в живота му. Елена нямаше време за друго освен:

— Лори, скрий се!

Този път не се чу гласът му, нямаше злоради подхвърляния или заплахи, просто един подобен на въглен юмрук, който проби дупка във вратата, докато Елена се отмести от едната й страна. Виждаше я само в едно от огледалата и в отражението съзря как хвръкна разбита, а пушекът нахлу в стаята, замрежвайки погледа. Елена пристъпи в сенките и направи следващия си ход.

Самир се намръщи. Гървон го бе предупредил, че кучката е бърза, и така си и беше, но пък беше само получистокръвна и вече беше стара слива, която трябваше да изритат. А аз имам пълно предразположение към огъня, помисли си той самодоволно.

Малцина на Урте можеха да оцелеят при дори кратък досег със способностите му, а и се беше подготвял цяла нощ за този момент, трупайки сили чрез медитация. Малко преди изгрев, бъди готов, беше наредил Гървон. Ще ги избием до крак.

На това му се казва неочаквано възнаграждение! Значи няма просто да им се измъкнем, а, Гървон?

Не, ще ги избием всичките: двамата със Сордел ще се справим с краля, а ти трябва да очистиш кралицата и децата.

Ами Елена?

Не можеш да й се довериш вече, Самир. Привързала се е към хората. Направи, каквото се налага.

Всички знаеха, че Гървон неотдавна чука Вейдия, Елена вече не означаваше нищо за него. С огромно удоволствие, Гървон — беше му отвърнал и не се шегуваше. Беше се навъртал близо до дебеланата Фада, когато заповедта пристигна. Първият взрив, който бе изпепелил кралицата на прах, му бе дошъл като оргазъм. Тогава се бе появила Елена, и точно както Гървон го бе предупредил — бе бърза и хитра — а и начинът, по който насочваше защитите си… беше успяла да разруши земята под собствените му крака! Много прозорливо от нейна страна, щеше да запомни този номер.

Самир разби вратата към детските помещения. Време е да приключваме. Остави вълна от дим да се излее в стаята и с подготвени защити пристъпи, но нищо не го връхлетя. Можеше и да е бърза, но нямаше никакви огнени сили, а и вече скривалищата й бяха на свършване. Някъде от тъмнината дочу как Лоренцо ди Кестрия се задъхва от болка и се ухили широко. Това му беше най-хубавото на огъня — не просто нараняваше, но и оставяше побъркваща болка, такава, каквато можеше да накара и експертите по измъчвания да позеленеят от яд. Болка, която ще подсигури и на онази съсухрена кучка Анборн, преди да се захване с децата…

Пушекът се издигна към високите греди на стаята, разкривайки Елена пред него, застанала между две огледала, с нож в дясната си ръка. Тя вдигна лявата си ръка към него и слаб син лъч от гносис се разпръсна едва доловимо в защитите му. Изглеждаше съсипана, може би бе на края на силите си.

Самир се ухили, изпъна ръка и вложи всички сили в един удар, простенвайки в пълно блаженство, когато въздухът около него запулсира от струящия огън, толкова горещ, че пламъците му бяха прозрачни и разкривяваха зрението му, докато се изливаха върху и през Елена и се процеждаха невъзпрепятствани, разбивайки се в стената в дъното.

Тя се появи отново, точно там, където се бе намирала до преди малко, въртеше две остриета. Непокътната. Как? Самир усети някого зад гърба си, но бе прекалено късно: два тъпи удара го пронизаха под мишниците му и го разтърсиха. Разнесе се звук от стържене на метал, когато остриетата се отриха едно в друго, някъде надълбоко в гърдите му. Той гледаше слисано, докато другата Елена пред него му намигна.

Вцепенение се разля по цялото му тяло и когато се опита да призове силите си, откри само празнина. Опита се да проговори, но краката му подадоха и той усети как сърцето му спря.

— Не съм левичар. Трябваше да го забележиш — подшушна тя в ухото му.

Rukka!… Огледала… Илюзия…

Подът се наклони и го посрещна.

Елена се свлече на земята до мъртвия маг. След миг се посъвзе и изтръгна оръжията си от него, потръпвайки от успокоение. Беше се хванал на нейните проектирани в огледалата илюзии. Някъде в аналитичната част на мозъка си се усмихна самодоволно: беше се целела в слабото му място и беше нанесла перфектен удар. И въпреки това се размина на косъм… и Фада беше мъртва.

— Отсечи му главата — промълви тя на Лоренцо. Той я погледна с нескрит ужас в очите. — Сериозно ти казвам. Има заклинания, с които може да се съживи, дори и сега! Трябва да сме сигурни, че е мъртъв.

Елена пое глътка от стържещия, задимен въздух и запълзя към прозорците.

— Сейра? Тими?

Децата подадоха главички над счупените стъкла. Дочу как зад нея Лоренцо вдигна меча си и замахна. Глухото тупване отекна в стаята, а Сейра простена. След това, заедно с Тими, момичето прескочи назъбените стъкла, останали от счупения прозорец, и двамата се хвърлиха в прегръдката на Елена. Тя ги притисна силно към себе си, а Лоренцо, с подпухнало и изгоряло лице, изпълзя до тях, за да се присъедини. Главата на Самир Тагуейн се търкаляше в разрастващата се локва кръв, а по лицето му все още се разливаше смаяно учудване.

След минути, облечени във виолетови одежди, стражари нахлуха в стаята, водени от Паоло Кастелини, грубото му лице бе мрачно и разярено. Мъжете грижливо се опитаха да отведат децата, уверявайки се, че всичко им е наред, но Сейра не искаше да остави Елена, а Тими се бе вкопчил в Лори, ридаейки без глас.

Елена остави войниците да я издърпат на крака и бавно да я отведат далеч от обезглавеното тяло на мага, далеч от разрухата, която той бе посял сред тях.

— Мама да не би да е…? И леля Хомейда ли?

Сейра лежеше на легло в стая, близо до малкия параклис на крепостта. На вратата пазеха четирима стражари, а лекари и асистентите им сновяха навсякъде. Двете с Елена все още бяха в изпокъсаните си и прогорели нощници. Стъпалата на Елена изглеждаха ужасно, макар че тя едва сега започваше да осъзнава болката.

— Съжалявам — промърмори тя, — толкова много съжалявам.

Сейра огледа из стаята, без да отрази хората от прислугата, които превързваха раните и миеха крайниците й, безчувствена към всичко, освен към болката в гърдите. В този миг я осени някаква мисъл и тя се сепна с ръка на уста:

— Татко!

Елена почувства празнина отвътре.

— Не знам… Опитах се да разбера как е той, но не мога да се свържа с него. Наистина, толкова много съжалявам!

Всичко е по моя вина, помисли си тя. Трябваше да убия Самир докато спи. Трябваше да се досетя, че Гървон няма да се оттегли тихо току-така, когато може да изкара допълнително пари като остави купчина трупове след себе си. Олфъс и Солинда… и кой още друг? Целият род Нести? В двореца в Брокена няма да се съберат достатъчно хора, които да спрат Гървон Гейл и Рът Сордел, а кой знае, може би се бе събрала цялата му шайка? Каква глупачка съм! А сега всяко едно острие в кралството ще се насочи към това клето момиче. Предадох всички…

Денят премина в неясна мъглявина, лица идваха и отминаваха, а зад стените се носеха постоянни стенания. Елена се разбуди от неспокойни, кошмарни сънища и осъзна, че е заспала на стола до леглото на Сейра, положила глава на завивките й. Нечия ръка я погали рамото.

— Елла — прошепна Сейра.

Елена се изправи и сведе глава.

— Сейра… аз ви предадох!

— Не е вярно! Ти ни спаси, Елла. Без теб всички щяхме да сме мъртви — тя постави пръст на устните й. — Шшш, спокойно: ти ни спаси — мен, Тими, Лори, всички ни. Ти си една от Нести. Една от нас — тя придърпа Елена към себе си, галейки косите й, досущ като на дете, като нейна по-голяма сестра. — Ще те наградя с медал, ще ти даря титла и земи. И нов жребец от конюшните ни. Ще бъдеш свободна във Форенса — със строго и сериозно изражение добави тя. — Мислех си, хората трябва да ме видят. Да знаят, че съм жива. Ще се разнесат всякакви слухове, преди да се убедят с очите си. Трябва да разберат, че от Нести има оцелели тук — тя погали Елена по бузата, сякаш бе грижовната й майка. — Трябва да се наспиш, Елла. Изглеждаш ужасно.

Елена погледна с почуда младата си господарка. Чувстваше, че сякаш за една нощ възрастен човек бе заменил допредишното дете.

— Как бих могла да спя, когато моята принцеса будува и се труди? — прошепна тя.

— Ако татко е убит чрез насилие, няма да има нужда от избори: Тими ще го наследи, което означава, че аз ще съм регентът му — изрече Сейра с тих, изумително спокоен глас. — Трябва да поема нещата в свои ръце.

— Готова ли си за подобно нещо? — попита нежно Елена. — Мъжете ще се опитат да те изместят — може и да не го направят с умисъл, но ще погледнат на теб… е, знаеш как.

— Да: като на „просто едно момиче“ — Сейра изпъна гръб и вдигна брадичка. — Ако по закон е отредено да бъда регент, то така и ще стане. Шихадът назрява, а Джавон се нуждае от предводител, а не от раздирани от противоречия фракции. Сега водачеството ще поема аз, докато Тими не навърши пълнолетие.

Дете, погледни се само — не, вече не си дете. Елена преглътна горчиво. Гордея се с теб. И съм уплашена до смърт за теб.

Двете станаха и си помогнаха в обличането. Елена препаса колана с меча си върху широката си дълга риза. Сейра облече кралски одежди във виолетово и златно, а на главата си сложи принцеската си корона, която обикновено носеше само на официални вечери. След това, Елена я последва вън от двореца, през обгорените руини на залата за приеми, все още засипана от овъглени дърва и останките от полилея.

Навън, на главните стълби, слънцето печеше жарко, а горещината се диплеше на вълни откъм затворената крепост. Миризмата на пот ги връхлетя, когато съзряха стотиците, скупчени на тясното пространство пред тях. Разпръснат одобрителен вик се откъсна от хорските уста, смесица от джафи и римонци, а Харшал али-Асам се зададе, повел тълпа от работници. Оплакващите гласове на жените бяха изместени от щастливи викове, когато тълпата осъзна кого вижда пред себе си и се впусна напред.

Елена кръжеше около господарката си, неспокойна от насъбралото се множество, но по лицата на притискащите се все по-близо хора се разчиташе единствено тъга и състрадание. Едно момиченце почтително целуна подгъва на полите на Сейра. Елена огледа внимателно стените наоколо, да не би случайно там да се спотайва някой друг наемник, подкрепление от шайката на Гървон, но не усети такова присъствие. Дали въобще си бе помислил, че Самир може да се провали?

Сейра вдигна ръката си в знак за тишина и всички вкупом се отдръпнаха и паднаха на колене. Принцесата заговори, а гласът й бе слаб, но непоколебим.

— Народе на Форенса, всички вие ме познавате добре — поде тя. — Аз съм вашата принцеса: Сейра Нести. Имам да ви съобщя много лоша вест. Майка ми, Фада Лукийд-Нести, нашата кралица, кралицата на Джавон, е мъртва. Мъртва е и сестра й, леля ми, Хомейда Лукийд-Ашил. Загубата ни е тежка. Но по-малкият ми брат Тимори, наследник на трона на Джа’афар или Джавон, е здрав и невредим. Броят на жертвите, за щастие, се оказа малък. Нападна ни наемник, с очевидната цел да убие… — тя спря и преглътна, първи знак за усилието, което й костваше това изявление. Но бързо се съвзе и продължи. — Целта му бе да убие семейството ми и най-вероятно щеше да я изпълни, ако храбрата ни стража не ни бе отбранявала така героично.

Разнесоха се тихи овации, най-вече откъм присъстващите римонци.

— Най-изтъкната по храброст и решимост бе тази жена до мен — Елена Анборн, моята лична охрана — моят герой. Въпреки че самата тя бе лошо ранена, тя се бори докрай и посече убиеца, защити мен и брат ми. Тя е и моя скъпа приятелка и сега прославям името й пред всички ви.

Изведнъж цялото внимание се съсредоточи върху Елена и тя усети как кръвта нахлу в лицето й, докато вътрешно се бореше с чувството си за вина. Треперещите й крака поддадоха и тя се плъзна безмълвно на колене и замаяно докосна с чело нозете на Сейра. Не това целеше да направи, но този публичен знак на подчинение, най-дълбок израз на смирение, й спечели огромна вълна от шепот на одобрение и в този момент тя се замисли, че за всички тези хора норосийските обноски, третирането на хората като равни всъщност е проява на арогантност. Сега те виждаха тази случайна проява на уважение като закъсняло признание за истинското й място тук. Когато Сейра я повдигна и целуна страните й, привързаността помежду им вече бе очевидна за всички и първо една жена, а после и много други се приближиха до Елена, поклоняха се и докосваха чело в дясната й ръка. Хвала на теб, благодарим ти, прошепваха те. Сал’Ахм. Мир на тебе!

Докато приемаше това неочаквано признание от хората, Елена усети първия опит на Гървон да се свърже с нея. Тя му забрани достъпа. Гървон, копеле такова и убиецо! Ще те накарам да си платиш за това.

Когато Елена най-сетне успя да надмогне болките в зарастващите й, покрити с мехури, стъпала и прасци, нощта й поднесе само ужасяващи кошмари. Пресметна на ум, следващият ден бе минасделник, тринадесети ден от октен. Предпазливо, тя провери защитите си, увери се, че са непокътнати и неподправени. Възвърна достъпа до съзнанието си, докато „душеше“ чрез гносиса си и успя да потвърди: Гървон Гейл се бе опитал насилствено да се свърже с нея.

Какво друго си бе наумил? Налагаше й се да предположи, че крал Олфъс е мъртъв и че без съмнение следващият ход на Гървон щеше да включва въоръжен удар. Както и без съмнение, родът Горгио от Хийтел — единствено те сред римонците бяха верни на кралете от Доробон, най-вероятно сега бяха нахлули в Брокена. Гървон със сигурност си имаше доносници и тук, във Форенса: Елена познаваше добре начина му на работа. Той изграждаше мрежа от контакти, навсякъде, където стъпеше. Винаги й бе повтарял и тя да следва примера му, но откакто бе в Джавон, Елена се бе поотпуснала — та нали беше лична охрана, разсъждаваше тя, за какво са й притрябвали шпиони? Толкова си грешала отново, глупачке! Сега беше като сляпа за случващото се наоколо. Беше сама.

Взе в скута си купичката с вода, поставена до леглото, и се огледа в нея — бледа светлина проблесна, докато Елена се опитваше да открие Олфъс или Солинда. Но без резултат. Върна купичката обратно, обви ръце около себе си и остави мъката й да се излее.

По-късно отиде в лечебницата. Лоренцо лежеше сам. Цялата лява част на тялото му бе обгорена до червено, дори на лявото си око имаше превръзка, но дясното му я съзря веднага, когато влезе при него.

— Елла — изрече с дрезгав глас той.

— Здравей, Лори. Дадоха ли ти обезболяващи?

Той изстена.

— Дадоха ми някакви. Бих се радвал на повече — призна си той неохотно.

Тя огледа наоколо, но лекарите изглежда бяха заети с други хора, затова леко отмести превръзките му и в полутранс започна да го лекува с изцелителен гносис. Остави сетивата си да проникнат в раните му и да ги почистят, да облекчат болката и изля цялата си енергийна лечебна мощ — дълъг поток от гностичен мехлем, което я изтощаваше колкото едно заклинание в битка. Постоя така известно време, докато красивото му тъжно лице следеше нейното, а големите му очи гледаха нежно. Най-накрая тя смъкна и превръзката на лицето му.

— Много ли е зле? — прошепна той. — Нали няма да отвращава момичетата от мен?

— Не и повече от обикновеното — отвърна тя с принудена усмивка. — Успя да се извъртиш в последния миг. След няколко месеца дори няма да има следа от раната.

— Как го направи? Онзи номер с огледалата?

— Лесно — като проектирам отражението си в стаята, вън от огледалото. Оставих го да източи огъня си в проекцията ми и се промъкнах зад него.

— Като чудо.

— Не, просто гносис. Самир беше чародей, не много силен в разпознаването на илюзиите — тя сви рамене, не й се говореше много-много за това.

— Наистина ли силите ви идват от вашия бог? — попита той със сериозен поглед.

Елена поклати глава:

— Не, идват от мен.

Той вдигна ръце към лицето й, хвана я за брадичката и придърпа устните й върху своите. Елена можеше да се отдръпне, но не го направи. Дъхът му имаше силен сладък привкус, а устните му бяха настоятелни и нежни, докато се плъзгаха по нейните. Тя затвори очи и се наслади на момента за кратко, след което се отдръпна леко.

— Тогава значи си ангел — той й се усмихна в блажен триумф, беше първият от рицарите, откраднал целувка от вещицата, а тя се намръщи, вече съжалявайки за това.

Лицето му изведнъж помръкна.

— Защо го направи той, Елла? Негово решение ли си беше? Или изпълняваше нечии заповеди?

— Не знам — излъга тя, клатейки глава, — все още се опитвам да разбера.

Той кимна колебливо, докато тя се изправи бавно. Да се откъсне от него бе по-трудно, отколкото си мислеше. За един миг в силните му, топли обятия, тя се почувства като в рая, в убежище от назряващата около тях буря. Не, не мога да си позволя подобна слабост…

— Наспи се добре, Лори — каза тя и излезе от стаята.

Сейра и Тимори седяха на голямата маса, като Тимори бе повдигнат на възглавница. Елена стоеше зад Сейра, с дясната си длан върху дръжката на меча си. Прасците й вече не я боляха, но имаха дълбоки белези. Чувстваше се като изстискана, бе изтощена и задушавана от чувство за вина. А почитта, с която се отнасяха към нея, само засилваше това чувство.

Харшал али-Асам и Паоло Кастелини също бяха тук в група от дузина души и от двете раси, сред които местни благородници и бюрократи, свещеници и граждански управници. Елена познаваше повечето от тях, макар и бегло. Виждаше как Сейра трепери едва доловимо: момичето се страхуваше, но беше непоколебимо. Беше дъщеря на баща си, а той щеше да се изпълни с гордост, ако можеше да я види днес. Ако беше жив. Кой знае, може би все още е? Много се съмнявам обаче.

Млад амтехиански скриптуалист изрече благословия, а солански друид с гъста брада го последва, двамата се молеха заедно за сила и кураж, призоваваха боговете да донесат покой на покосените и благословия на принца и принцесата. Елена погледна Сейра и й се усмихна окуражаващо. Бяха изготвили плана си същата сутрин, спречкаха се с неколцина мъже, ключови фигури, направляващи вземаните решения, и им обясниха как ще стоят нещата оттук насетне. Всички те бяха решили, че Сейра ще се оттегли и ще ги остави да се справят сами със ситуацията, но за голямо учудване на Елена, охотно се съгласиха Сейра да поеме властническата роля. Изглежда им бе необходимо единствено някой да забие знамето, около което да се обединят.

— Вие сте мъжете, на които баща ми, Олфъс Нести, имаше най-голямо доверие — каза им Сейра, — затова и вие се доверете на мен. Аз съм дъщерята на краля.

Елена очакваше да срещнат по-голяма съпротива, но може би силното присъствие на Сейра ги бе сплашило.

Сейра се изправи и, сякаш цял живот го е правила, откри съвещанието с думите:

— Господа, събрали сме се днес, за да свикаме бедствен съвет. Изпратих конници към Брокена, за да потвърдят положението там, но ще отнеме известно време, за да пристигне вестта от тях. Моят герой, Елена, също използва силите си, но не можа да установи дали баща ми, кралят, е жив. Както и по-малката ми сестра.

Избухна глъчка от въпроси, но принцесата вдига ръка, за да я заглуши. Колко много прилича вече на кралица, помисли си Елена. Колко ли би бил горд Олфъс.

— Моля се, нападението над нас да е било самоинициативно действие — продължи Сейра, — но се страхувам, че няма да е така. Имаме основателни причини да вярваме, че е било планирано от дълго време, за да свали рода Нести от трона и да предшества преврат. Смея също така да твърдя, че ударът бе нанесен като ответен отговор на решението на баща ми относно назряващия шихад. За момента все още се надявам, че скоро ще получим вест, че баща ми е в безопасност, но в сърцето ми се е загнездил страхът, че сме сам-сами и че войната вече е започнала.

9.
Забогатял

Религии: Омали

И ето такваз е загадката: че Бог е само един и има много божества, но във всички тях е Аъм и Аъм е всички взети заедно.

Самади сутра (Нишка на Просветлението), Свещена книга на Омали

Аруна Нагар, Баранаси, Северен Лакх, континента Антиопия

шаввал, 1381 г. (октен, 927 г. в Юрос)

девет месеца до Лунния отлив

Въпреки че смърт и разединение разкъсваха семейството на Рамита, а Мийрос никак не изпълняваше наложените му от традицията задължения по една лакхска сватба, Испал и Танува нямаше да позволят най-голямата им оцеляла дъщеря да напусне дома без да се извършат необходимите дарения, ритуали и молитви. А и в противен случай само биха си навлекли гнева на боговете над един съюз, който и без това криеше много опасности. Отзоваха проповедник Дев и пандит Арън, кокалест свещеник, който сякаш бе изваян от сухи съчки и коса, за да изготвят заедно план за духовното пречистване на Рамита, тъй като бракосъчетанието с езичник изискваше получаването на особен вид изкупление. Викаш Нурадин предаваше съобщения между годеника на Рамита и семейството й, докладваше какво той приема и какво отхвърля категорично. За щастие, старият феранг не можа да се противопостави на един изпечен в преговорите търговец от пазара на Аруна Нагар и крайният резултат не бе голямо отклонение от традициите, но пък щеше да изисква много пости и молитви.

Рамита стоеше затворена в стаята си, често сам-сама, тъй като Хурия се грижеше за умиращия си баща. Постеше между изгрев и залез, подобно на амтехианите по време на свещения им месец, и изнемощяваше от глад, тъй като за да пречисти тялото си, й даваха да яде единствено извара и чапати питки преди зори и след като се мръкне. Един ден, най-сетне я повикаха на долния етаж, за да чуе плана на двамата мъдреци относно сватбените си приготовления: огромен списък със задачи, който доколкото тя разбра, включваше предоставянето на дарове на почти всяко омалистко божество в рая.

С очистването й се захванаха сериозно една седмица преди церемонията. На сутринта на първия ден, преди изгрев, начело с най-добрата приятелка на майка й, леля Пашинта, пристигна група от съседски жени, пременени в ярки шафраненожълти сарита, и я отведе към гхатовете. С чаршафи направиха груб параван около нея, за да свали бялата си премяна на спокойствие, след което се потопи в зимните ледени води на Имуна шест пъти: един път за Бараман Създателя и втори за съпругата му Сариса. Още веднъж за Вишнараян Защитника и четвърти за неговата съпруга Лаксими, богинята на богатството. Веднъж за Сивраман, Господар на разрухата и прераждането, и последен път, най-вече за вярната му съпруга Парваси, която щеше да е неин модел за подражание оттук насетне. Изпълни ме, Пресвета Кралице: направи ме съдина за твоето търпение и целомъдрие. Влей в мен подчинението и верността си. Рамита се удиви на страстта, с която се молеше, като че ли постенето страхът и самотата от последните няколко дни бяха събудили у нея вътрешна същност, за която дори не подозираше, че притежава. Смайваше се пред това превъзбудено същество, в което се бе превърнала, и което се молеше с тъй разпален глас, докато жените наоколо подхващаха повторно думите й. Тълпата бавно изчезваше от съзнанието й, а тя потъваше в търсенето на куража да продължи напред.

След като се изкъпа, увита само с чаршаф, Рамита пое на разходка по бреговете на Имуна, нареждайки на глас призиви за защита от демони, молитви за късмет и благословия. Жените повтаряха виковете й и напяваха молитви към Аъм, вездесъщия Бог, докато тя несъзнателно се препъваше босонога през вода и кал, гниещи боклуци и кравешки нечистотии. Така достигнаха гхатовете за кремиране, където ги очакваха проповедник Дев и пандит Арън, с шафранени препаски и обрисувани с бели пастелни окраски лица — за защита от злото. Двамата свещени мъже изсипаха шепи пепел върху мокрите й коси и я разнесоха по лицето й — пепел от дървесината на погребалните клади — и призоваха Сивраман да пази „окъснялото момиче“. Жените оплитаха пепеливите й коси в дебели възли и разтриваха с пепел гърдите и корема й с мазолестите си ръце, за да бъде голяма плодовитостта й. Рамита падна на колене и нехаеща за зрелището, в което се превръща, с крясък засипа Аъм с молитвите си. Чувстваше се празна и замаяна, повече от леко умопобъркана. Крещеше страховете си и се освобождаваше от съмненията и тъгата, докато не усети как у нея се влива нова сила, която я изправи на крака и я накара да затанцува на музиката в съзнанието й. Не я беше грижа за мръсния чаршаф, който едва покриваше тялото й, защото духът в нея задвижваше крайниците й. Чувстваше се истинска, първобитна, усещаше погледите на божествата върху себе си.

Накрая се свлече в очакващите ръце на Пашинта. Жените се струпаха около нея, с широко отворени очи, напрегнати. И те го усещат, помисли си тя.

Когато се поуспокои, проповедник Дев изрисува свещен тилак на челото й. Пандит Арън обяви танца й за добро предзнаменование. Пазете се демони, това момиче е силно, заяви той пред групата им. Рамита се чувстваше необуздана и недосегаема. Трепери от страх, Антонин Мийрос!

Останалите дни от седмицата преминаха в поклоннически пътувания до седемдесет и трите храма на Баранаси, а обкръжението на Рамита растеше, докато и други бъдещи съпруги се присъединяваха към нея за късмет. Момичето се превърна в известна личност, като някои от лудите, които живееха покрай гхатовете — Баранаси сякаш привличаше такива хора. Поклонници докосваха мръсното й покривало до челата си: свещената лудост се смяташе за силна магия. Духовниците в храмовете додаваха одобрителни възгласи, отброяваха тълпата и разпитваха за дарения. Улични продавачи се тълпяха в покрайнините и предлагаха стоката си.

След мръкване Рамита се тъпчеше като прегладнял тигър и заспиваше като умряла, а на сутринта се събуждаше полужива и намираше прояснение единствено в прохладния допир с водите на някоя река. Чувстваше се опразнена, като разцепен кокосов орех, с изцедено мляко и издълбана вътрешност, и готова да бъде преизпълнена с нещо ново и по-силно. Всичко това ми дава сили, усещам го. А Казим сякаш вече не бе действителен.

Когато я отведоха вкъщи два дни преди сватбата, мокра и трепереща в хапливия студ, майка й бе там да я посрещне.

— Тези възрастни мъже те пречистиха — прошепна Танува, — а ние сега ще те направим булка, но първо ще започнем с храна и вода. Виж се само! Броят ти се ребрата!

Майка й я нахрани и отпрати да поспи, а през това време къщата кипеше от работа.

Събуди се рано на следващата сутрин и се включи в приготовленията. Толкова много трябваше да се свърши. Дворът трябваше да се украси, да се изрисуват ранголи шарки с боя от оризов прах върху камъните. Рамита помогна на Джай да подготвят пири столчетата — ниски табуретки, предназначени за брачната двойка. Идваха и си отиваха разни хора, донасяха храна, подправки и гърнета с бои. Всеки й предлагаше думи на състрадание, но залисана в работа, обща суетня и крехка радост, тя се чувстваше някак странно нереално. Едва когато се поспря и замисли, усети парещите сълзи в очите си. Тези добри хора така щяха да й липсват!

На същата сутрин Испал и Джай отидоха да погребат Раз Макани. Завърнаха се заедно с Хурия. Испал заведе хлипащото кеши момиче направо при Рамита със заръката:

— Успокой сестра си.

Хурия погледна Испал с искра в очите — беше я нарекъл сестра на Рамита, а с това и заявил мястото й в тази къща завинаги — не беше неочаквано, но сбъдваше молитвите й.

— Сестричке — прошепна Рамита в ухото на Хурия, докато момичето хлипаше на рамото й.

Хурия я хвана за раменете:

— Отведи ме с теб на север — промълви тя.

Гърлото на Рамита се сви. Толкова много искаше сама да я попита, но мисълта да завлече Хурия на такова ужасно място като Йебусалим беше егоистична и жестока. Сега обаче щом Хурия сама предложи, тя не можа да откаже.

— Разбира се! Страхувах се да те попитам сама.

Двете заплакаха, докато цялото домочадие се суетеше около тях.

Превърнаха тясната кухня в мандап — арка, под която се разменят сватбените обети. Изровиха огнището за готвене и го изградиха в по-удобно за сватбения ритуал. За разлика от всички други сватби, в които Рамита бе участвала — а те бяха много, тъй като бяха и едно от основните забавления в града — сега над цялото приготовление тегнеше едно странно чувство на очакване. Не й бяха казали точната сума, но знаеше, че ще бъдат разменени много пари. Семейството й щеше да се преобрази. Цареше оживление из цялата общност, но в най-тежките моменти Рамита си мислеше, че всичко е само заради златото — и тогава се самонаказваше. Хората в Аруна Нагар винаги се бръкваха по сватби, а и когато някой имаше нужда от помощ; и сега бяха тук, защото на първо място, заедно, те всички са едно семейство.

Джай натовари каруцата с подаръци за жениха, дарени от приятелите на булката. В по-голямата си част това бе храна, най-вече риба, която бе полезна за плодовитост. Рамита се опитваше да не мисли прекалено много за всички тези знаци за плодородие, но те постоянно я връхлитаха и от тях й се повдигаше. Въпреки това тя трябваше да благослови подаръците преди Джай да потегли. Носеше се шеговитото поверие, че рибата в Имуна е толкова костелива, че ако сватбата не получи одобрение свише, женихът ще се задави с рибена кост. А подобни случаи имаше.

Каруцата се завърна по пладне, Джай стоеше до каруцаря, а приятелите му бяха насядали отзад. Водеха ги огромният рондиец Йос Клин и трима от войниците му. По лицата им се четеше подозрение. Мръсен кафяв брезент покриваше товара им. По прозорците се появяваха глави, надничащи през оградите си, когато мъжете се спряха в двора на Анкшаран. Джай и приятелите му качиха в къщата подаръците от годеника на Рамита, щяха да бъдат отворени в утрото на сватбения ден, след което седнаха да пийнат чай, наобиколени от семейството, и заразказваха през смях как господарят феранг е посрещнал каруцата с храна и речна риба.

— Такъв учуден беше! Викаш трябваше да им обяснява на всичките. Въобще как ли се женят там, откъдето идва?

Въпреки че около себе си имаше дузина момичета, сестри, братовчедки и приятелки, последното хранене на Рамита като девица беше белязано от тайната за самоличността на жениха й. Момичетата не знаеха дали да празнуват, или да й съчувстват, и вечерта, вместо изпълнена с веселие, бе неловка и мъчителна. Като че ли вече ги бе напуснала.

След празненството, Испал почука тихо на вратата на Рамита. С Хурия бяха будни, седяха прегърнати и загледани през отворения прозорец към изпълнената на три-четвърти луна, която искреше на североизточното небе. Повърхността й бе покрита с кратери, а светлината й бе пронизваща. Испал седна в края на леглото на Рамита.

— Искам да кажа нещо и на двете ви — изрече той нежно. — За това, какво видях на север, за приятеля ми Раз Макани и как се срещнахме с него.

Разказвал си ни го хиляди пъти, татко, помисли си Рамита, но кимна безмълвно.

Испал се загледа в луната, след което затвори очи. Започна неуверено, но докато разказваше гласът му придоби звучене като на учен, рецитиращ някоя епопея.

— Дъщери мои, разказвал съм ви и преди за пътуването си на север преди двадесет и три години. Присъединих се към група търговци, които на всеки дванайсет години ходеха да търгуват с рондийците в Йебусалим. Натоварих цял фургон с коприна от Баранаси, която купих с всичките си спестявания. Пътуването на север ни отне месеци и бе изпълнено с много преживявания. Най-сетне обаче стигнахме Йебусалим. Градът беше пълен, затова лагерувах извън стените му. Всички бяха превъзбудени, пиеха в чест на Строителите на моста. Бленувахме си за богатствата, които ще изкараме от тези глупави бели хора с пълни със злато кесии.

— Времената обаче бяха рисковани. Не всички кеши приветстваха ферангите и вече бяха ставали спречквания по вина и на двете страни, затова бе пълно с войници. Близо до мен лагеруваха група кеши — от Истабад, с бели роби, сплетени коси и бради. С алкохол и жени на разположение, редиците им бяха разпуснати. Трябваше постоянно да ги гоня от фургона ми — искаха да си лягат с жените си там. — Испал тръсна глава. — Раз бе един от тях. Извиняваше ми се след като си бе свършил работата и ми подхвърляше монета, аз трябваше пак да пера горния слой коприна. Мръсник си беше той!

Хурия вдигна глава от рамото на Рамита и двете се спогледаха. Досега Испал не бе разказвал историята по този начин.

— Ех, моят приятел Раз… беше пълен с живот, един дявол с ятаган. Когато мъжете се сбиваха, той беше най-добрият. Имаше силни рамене, коремът му бе стегнат и мускулест, бедрата — здрави и енергични. И двама или трима да му се изпречиха, пак ги побеждаваше. Останалите гледахме и правехме залози и аз винаги залагах на него — Непал въздъхна. — Фалима, неговата жена, имаше коси до кръста и очи като две луни. Бе най-красивата жена в лагера и всички знаеха, че си е само на Раз — той погледна Хурия. — Съжалявам, че трябва да ти го кажа, но такава е истината. Фалима бе момиче, намерено на пътя, а не дъщеря на търговец, както сме ти казвали. Такава е истината, но тя не трябва да напуска тази стая.

Хурия кимна сковано.

— Такива мечти таяхме, за богатства, които ще направим, щом оскубем ферангските търговци, и ги чакахме с притаен дъх — но вместо това, императорът на Ронделмар реши да ни изпрати легионите си. През целия месец, в който ние се събирахме в Йебусалим, войниците му бяха вървели по Великия мост. Казват, че Антонин Мийрос е можел да ги спре, но не го е направил. Императорът си бе осигурил сътрудничеството на Ордо Коструо. Мийрос позволи на армията му да премине и светът бе хвърлен във война.

Испал замлъкна и хвана ръката на Рамита.

— За този мъж ще се омъжиш, дъще, мъжът, който отвори Великия мост за легионите. Някои казват, че не е имал друг избор, но други го презират заради това.

Рамита не отговори. Това бе легенда, в действителност хората не правят такива неща. Хурия гледаше с ококорени очи.

— Да, Хурия, дъще, Рамита ще се омъжва за Антонин Мийрос, а ти трябва да пазиш тази тайна. Заклеваш ли се?

Донякъде в изумление, донякъде в отказ да повярва, Хурия стоеше стъписана. Испал продължи с разказа си.

— Попитах го за това, когато ми спомена за брак. Бях дълбоко решен, че ако този мъж иска да се омъжи за любимата ми дъщеря, трябва да ми отговори преди всичко на въпроса: „Защо го направи?“. Попитах го и го погледнах в очите, за да видя душата му. Исках да зная дали този човек е лош и слаб мъж, или е човек на честта, пред който са стояли само лоши избори.

— Това, което видях, бе болка — истинска и все още осезаема. Нямаше оправдания, злоба или расова омраза, нямаше хитруване, просто една ужасна, обсебваща болка. Видях в очите му, че съжаляваше за този избор, че страдаше всеки ден, заради него. „Мислех, че така спасявам човешки животи“, каза ми той, „За да ги спра, трябваше да разруша моста, нямах друг избор. Сто хиляди души щяха да паднат право в морето и връзката между Юрос и Антиопия щеше да бъде разрушена, може би завинаги. Уверяваха ме, че войските са дошли, за да пазят търговците, но аз се усъмних. А това, което последва — убийствата, поробването — наистина, нямах представа, че са способни на подобни зверства“.

С дълбока въздишка Испал прокара пръсти през изтъняващата си коса.

— Това ми каза той, Рамита, и аз му вярвам. Вярвам, че е попаднал в капан. Той не е лош. Каза ми, че обожава Йебусалим и се е стремял да го превърне в рая на земята. Построил огромни акведукти, прокарал вода от планините и озеленил пейзажите му. Построил болници, в които маговете се грижели за болните. Дарил с дворец от златен мрамор дхаския султан и издигнал внушителен Дом ал-Ахм, най-големия на север. Дъщеря му основала орден от лечители, а синът му — обществена библиотека, по-голяма и от тази на моголите. Неговият Ордо Коструо бил на почит, някои вярвали, че членовете му са ангелите на Ахм. Познавахме обаче само добрата им страна. Не бяхме виждали магове в битка. Е, нещата щяха да се променят.

— Рондийските легиони преминаха по моста, но по въздуха ги изпревариха — въздушни кораби се бяха струпали над морето, отвъд хоризонта. Никой дори не предполагаше, че са там, преди да надвиснат над града в заранта на онзи ужасен ден. Представете си, деца, всичките кораби, виснали от небето, гъмжащи от хора и магове с развяващи се мантии, изправени на носовете, като галиони.

— Първоначално хората избухнаха в овации, мислеха, че това е търговската флота, най-голямата, която бяха виждали, и че богатството ни е в кърпа вързано. И аз си мислех така в началото — стояхме пред фургоните си и махахме към корабите, радвайки се като деца, нетърпеливи за бонбонки.

— Но тогава Раз ме погледна и каза: „Това са военни кораби“, и добави с глас, който никога няма да забравя, „Грижи се за Фалима“, изрече, навлече туниката си и започна да събира войниците си, „Хващайте оръжията си, мързеливци!“ Не разбирах, а може би и не исках. Тогава рондийците ни нападнаха. Катапулти от палубите им изстрелваха горещ катран, който избухваше в нас. Палатки, сгради и фургони лумваха в пламъци, приклещваха пищящи хора в тях. Когато корабите се снишиха, стрелци изсипаха стрелите си в тълпите, а маговете поразяваха капитаните на войските и всеки, който се опитваше да окаже съпротива — бледосини лъчове енергия от небето ги пронизваха като светкавици. Бяхме обречени.

— Спомням си, че хванах здраво Фалима, за да я удържа да не последва Раз. Дърпаше се като малко дете. Раз влезе в палатката си и когато се появи отново, с нагръдната си броня, с малкия си щит и извитата си сабя в ръка, всичко зад него се взриви. Ударната вълна ни изхвърли върху фургона ми и когато зрението ни се възвърна, видяхме, че на мястото на палатката му зее огромна дупка. Сянката на военния кораб тегнеше над нас, а от носа му млад маг изхвърляше огън от ръцете си върху разбягалата се в паника тълпа. Видяхме го как подпали цяла група търговци, които се опитваха да избягат. След това спря погледа си върху мен. Вдигна ръце, а аз издърпах Фалима под фургона и последваха огън и жупел, въздухът пламтеше, точно там, където стоях преди секунда, всичко се топеше до неузнаваемост. Изпълзяхме от другата страна на фургона и този път Фалима ме изтегли, когато с цялата си лудост се втурнах да спасявам коприната си!

— Намерих Раз, коленичил пред кратера, където допреди малко стоеше палатката му, вторачен в овъглените тела в дупката. Въздухът трептеше от крясъците на умиращи и живи. Корабът се насочи на изток към останалите лагери, но други продължаваха да кръжат над нас. Изглеждаше, че е без значение накъде ще поемем, но Раз избра да ни поведе към града. Затичахме се, препъвайки се с други маси от цивилни и войници, отправили се към градските порти. По някаква причина всички мислехме, че ще сме в безопасност отвъд стените.

— Измежду огромните военни кораби летяха и десетки малки, които рондийците наричат „скифове“, а на всеки от тях стояха по един маг и няколко стрелци. Скифовете бяха по-бързи от големите кораби, прелитаха над нас, стреляха напосоки. Някои се приближаваха толкова много, че виждахме ясно лицата на хората в тях. Бяха толкова млади и по детски развълнувани, сякаш бяха на лов за пъдпъдъци за пръв път. Помня как Раз изкрещя: „Това да не им е някакво забавление?“, ожесточено замахвайки с меча си. Улиците бяха така нагъсто претъпкани, че рондийските стрелци трудно можеха да не улучат. Тълпата ни помете главоломно, а шумът около нас ставаше оглушителен, когато изведнъж всички спряха внезапно и до днес помня как смразяващо разтърсване премина по всички ни при гледката на затварящите се пред нас порти. Дочух ужасяващ рев — по пътеката зад мен, спуснал се откъм изгряващото слънце, се задаваше един скиф. На носа му стоеше някой, фигурата му се очертаваше на слънчевата светлина, ръцете му бяха вдигнати във въздуха. Улицата се виеше покрай каменни сгради на по два-три етажа, а ние бяхме притиснати плътно един към друг. Когато скифът се приближи, магът направи нещо, което разтърси земята и стовари сградите от двете страни върху главите на хората. Беше жена, облечена в червено, а устата й зееше, сякаш и тя крещеше, ужасена от действията си. Сгради рухваха зад нея като плочки за игра и премазваха десетки хора, докато тя се приближаваше все повече.

— Бяхме понесени от тълпата, всички хукнаха обезумели, в опит да избягат от тази ужасяваща кралица на разрухата. Някои се спъваха и биваха стъпквани. Държах здраво Фалима, докато се препъвахме в телата им, безпомощно тласкани към затворените порти на извисяващите се пред нас стени на Йебусалим. Раз ни пробиваше път, избутвайки хората встрани, виковете му заглушени от зловещия тътен на срутващи се сгради и писъци на смърт. Изведнъж се хвърли настрани, издърпвайки ни с Фалима от гъмжилото, през вратите на малка крайпътна дхаба. Напливът от хора, устремени право към смъртта си, продължи напред.

Фалима се бе наранила, но нямахме време да спираме. „Ела!“, изкрещя Раз и я преметна през рамо. Преведе ни през заведението, покрай свилите се от страх собственици. „Вън! Вън!“, изрева към тях, без да спира, докато се озовахме в задния двор, където, за наша почуда, едно магаре стоеше спокойно загледано в небето, дъвчейки си фуража. Тогава се разнесе ужасен пукот, сякаш земята под краката ни се разцепи, и дхабата се срути, залитайки към отсрещната страна с оглушаващ трясък. Вълната от удара ме събори право върху магарето, което ме изрита в лявото рамо и усетих как лопатката ми се счупва, най-отвратителната болка. Осъзнало случващото се, магарето се стрелна нанякъде, бог знае къде. Трясъкът се разнесе към следващите сгради поред и наоколо се завихриха облаци прахоляк.

Давехме се безпомощно, докато вихрушката не стихна, разкривайки пред очите ни размерите на ужаса. Целият ред от къщи бе унищожен, срутен от жената маг, понесла се високо на скифа. Нови зловещи звуци се разнесоха: гласовете на хора, затрупани от отломките. Раз клечеше, обвил ръце около Фалима. Погледна ме, „Лакхсиецо, ти си жив!“ и се прокашля. „Ахм да ни пази! Какво е всичко това?“

— Какво беше, наистина! И защо се случваше? Какво би могло да оправдае подобна кланица? Какво толкова искаха, което не могат да получат чрез приятелска търговия с нас? Каква нужда имаше от война? Къде бяха Мийрос и Строителите на моста сега? Къде бяха боговете, че позволяваха да ни сполетят такива злини?

— „Трябва да вървим“, каза Раз, който в онзи момент ми приличаше на полубог, толкова смел и решителен. Почувствах близостта до велик човек и това ми даде кураж. Рамото ме болеше ужасно много, но бях решен да не изоставам. Покатерихме се по отломките, опитвайки се да не мислим за хората, приклещени под тях. Зад нас рондийският скиф се носеше по протежението на градската стена и сипеше светкавици и стрели върху стрелците в крепостните валове. Изведнъж обърна курс към нас и се устреми към друга алея, към която се бяхме запътили и ние. Замръзнахме на място.

— Жената маг в червени одежди стоеше на не повече от сто метра от нас, достатъчно близо за да ни фокусира, и наближаваше стремглаво. Лицето й бе бледо като платно, а косите й ярко оранжеви. Зад нея висок мъж със светли коси крещеше заповеди с несмутимо изражение. Завиха в началото на алеята, точно над къщните покриви и четирима стрелци започнаха да стрелят без да подбират. Уличката бе също така претъпкана, както и нашата допреди малко, но хората все още не знаеха какво ги очаква — нямаха и представа за разрушението, което онази жена сееше. Раз целуна Фалима, каза й да не мърда от мястото си и се затича към алеята, която скифът щеше да унищожи всеки момент. Помислих си, че е полудял.

— Прескочи една невъобразимо висока ограда и се прехвърли с огромен скок през прозореца на първия етаж на една къща. Бях зашеметен — бях чувал за жени и мъже, способни на невиждани дела, когато забравят за ограниченията си, но да го видя със собствените си очи! Раз изхвръкна от къщата, а аз все още не разбирах какво си беше наумил. Появи се върху един покрив, тъкмо когато пореден зловещ пукот привлече погледа ни обратно към началото на уличката, където жената маг бе започнала да срутва поредните сгради. Раз бе застанал на пътя й. Фалима се задърпа да тръгне към него, а със счупеното си рамо едва я удържах.

— Раз Макани стоеше на покрива, докато скифът се движеше стремглаво напред, а сградите покрай него се рушаха една след друга. Екотът на разрухата и ревът на тълпата нападаха сетивата ми. Фалима се бе вкопчила в мен и двамата гледахме Раз. Държеше дървена греда и се бе снишил, а щом сградата до неговата се срути, се оттласна и се затича към скифа, докато той профучаваше право пред него. Покривът, на който стоеше, започна да се срутва. Фалима закри очи.

— Раз беше на раба на сградата и тъкмо когато тя започна да се руши, се изстреля във въздуха — невъзможна гледка: в ръцете си държеше дървена летва, тежка колкото за четирима! И въпреки това, той полетя точно към скифа, видях даже как го удари! Гредата събори целия му екипаж, запращайки ги право в навалицата под тях. Извиках радостно, но вещицата на носа дори и не залитна. Успя да спаси и офицера до себе си. Раз изпусна трупата си и се натресе право в мачтата на скифа. Единствено светлокосият офицер и вещицата биха останали на борда. Раз извади сабята си и с белия мъж кръстосаха оръжия, докато вещицата се опитваше да овладее падащия кораб, който се килваше все по-настрани, променил курс към мястото, където стояхме с Фалима, и се спускаше надолу. Никога няма да забравя гледката — Раз Макани засипва с обезумели удари правия меч на рондийския си противник, а вещицата пищи, докато скифът им се удря във високата стена вляво от нас и с хрущящ звук се отправя право надолу към земята. Корпусът му се разби на хиляди парченца с мощен трясък.

— „Стой тук!“, извиках на Фалима и започнах да се катеря по отломките към разбилия се скиф. Около мен, през останалите незасегнати сгради се стичаха десетки дхаси, хора, които Раз бе спасил с подвига си, грабваха всякакви оръжия — копия, мечове, ножове или парчета дърво, готови на всяка цена да отвърнат на удара. Със силни болки в рамото се покатерих на покрива на един навес и тъкмо намерих добра позиция, когато дхасите достигнаха жената маг.

— Въпреки очевидно големите й болки, тя се изправи на крака, подпряна отстрани на скифа. Бях изумен, когато осъзнах колко млада беше, на не повече от двайсет години. Имаше ъгловато лице, а лунички обсипваха обилно бялата му кожа. Леките й къдрици бяха ярко златисти, с тънки пепеляви ивици. До нея офицерът се изправи на крака и вдигна меча си, тъкмо когато първият от дхасите се опита да се прескочи стената от отломки. Вещицата вдигна ръце и запрати мълния от синя светлина право в гърдите му. Дхасиецът, все още младо момче, въоръжено само с пръчка, беше запратен назад, но след него се появиха други двама и тя отново разпери ръце, като изсипа дъжд от пламъци върху тях, запалвайки ги на място. Единият изрева и падна назад, но другият се спусна в двора при тях, а капитанът го прониза в гърдите с меча си. Бях ужасен, вцепенен от страх да не би зловещите й пламъци да се изсипят след това върху мен, но не можех да отместя очи. Вещицата нададе рев към боговете си, докато вълна след вълна, огънят се сипеше от ръцете й и овъгляваше стичащите се мъже един след друг, но те продължаваха да прииждат, тези дхаси! Сега, когато врагът бе пред тях, лудостта ги бе обзела напълно. Жени също се присъединиха към настъпващата тълпа, размахвайки дървени тояги, и също така загиваха, изпечени до въглени. Изгорелите тела се трупаха около стените на двора. Офицерът посичаше малкото, успели да достигнат до него. Биеше се като приклещен лъв. А тя: виждах всяка опъната жилка на лицето й, и в този момент осъзнах нещо, което ми бе убягнало: тя плачеше, ронеше сълзи, докато убиваше. Дори не виждаше вече хората, които покосяваше; само гледаше втренчено ръцете си, като че ли ужасена от това, което те вършеха. Като че ли не бяха нейни.

— Тогава зърнах Раз! Лежеше като умрял вътре в скифа, но го видях да се помръдва. Дхасите продължаваха да прииждат, катерейки се внимателно по тлеещите тела, изтощени и съпротивляващи се с мисълта за собствената си смърт. Мъже и жени, няколко войници, всички приближаваха като живите мъртви от приказките, атакуваха, въпреки че знаеха, че са обречени. Момичето маг продължаваше да ги избива. Видях, че единият й крак е пострадал, и осъзнах, че огънят й бе отслабнал. Беше изморена, на предела на силите си.

— Тогава Раз скочи срещу тях! В един миг той лежеше, протягайки ръка към сабята си, а в следващия вече бе на крака и замахваше с острието си към врата на вещицата. За момент от секундата тя бе обречена. Дори не разбра за насоченото срещу себе си оръжие, толкова бе вглъбена в зловещото си занимание. Но ударът така и не падна върху нея. Между острието на Раз и младата жена застана мечът на офицера, хвърлил се към тях в последния момент. Той я избута настрани и аз съзрях как пищялът и се прекърши на две, докато дхасите започнаха да се оттеглят. Остана само едно малко момиченце, което се бе вкопчило в майка си, когато се бяха впуснали в невъобразимата атака. От майката сега бе останало единствено овъглено тяло, но момиченцето бе продължило да върви напред, прекалено уплашено да осъзнае какво върши. Вещицата усети движение и изстреля огъня си, но изведнъж очите и се разшириха в ужас и тя отчаяно се опита да оттегли магията си, но вече бе прекалено късно. Появата на детето бе нарушила концентрацията й, а тя се отдръпна, когато най-малко трябваше, и последиците бяха ужасяващи: собствените й ръце избухнаха в пламъци.

— Тя коленичи в пясъка, взирайки се с широко отворени очи в почерняващите си до кокал ръце. Детето изпищя и избяга. Случилото се отвлече вниманието на офицера и Раз го промуши — острието му прониза бронята на мъжа, право през стомаха му и излезе откъм гърба. Раз завъртя и издърпа оръжието си, надавайки ликуващ вик, а мъжът се строполи на земята. Вещицата се извърна с див поглед, ръцете й бяха като угарки. Болките й сигурно бяха неописуеми, но тя събра последни сили от душата си. Ръцете й бяха безполезни, но очите й искряха и тя изстреля огън от тях, две ужасни горещи струи от пламъци, които запратиха Раз назад и подпалиха дрехите му.

Това ме извади от унеса ми. Скочих на крака и запрепусках през оградите, към онази зловеща арена на битка. Вещицата бе превили гръб, навела глава, а раменете й се тресяха. Косите й покриваха димящото й лице. Офицерът се мъчеше да изпълзи до падналото си оръжие, притиснал ръка към корема си. Раз се въргаляше на земята, тупайки се в пръстта. Изтичах при него, като се пазех от офицера. Вещицата чу стъпките ми и вдигна глава, а аз едва се сдържах да не изкрещя: на мястото на очите й сега зееха два черни кратера. Беше изгорила собствените си очи, за да запрати този ужасяващ последен огнен удар. Тя прошепна някакво име през сълзи: Ван. Може би името на офицера, тай като той бе хванал меча си и сега се влачеше към нея.

Насочи го към мен. Заплахата му бе повече от ясна, но аз исках единствено да помогна на Раз. Хвърлих се към него, тупайки горящата му мантия, докато той не спря неподвижен. Когато успях да го погледна, гледката беше смразяваща, но беше жив, беше герой, ако някой можеше да го провъзгласи в този миг. Преобърнах го по гръб и потърсих с поглед нещо, с което да му помогна. До стената имаше корито с вода. Изпълзях до него, загребах вода с шепи, докато болката в лявото ми рамо беше невъобразима, и пренесох няколко капки към него. През цялото време офицерът ме наблюдаваше, обвил едната си ръка около вещицата. Устните й се движеха, а около ръцете й и черните ями на лицето й се заформяха тънки нишки бледа светлина. Помня, че изпитах абсолютен ужас, когато си помислих, че ще се възстанови и ще ме разкъса на парченца, но не стана нищо подобно. Момичето се свлече към рондиеца.

— За мое изумление, той проговори на кеши: „Ето“, каза ми той, свали шлема си и го хвърли към мен. „Вода“. Бях слисан, но го взех, напълних го и промих изгарянията на Раз. Пийнах малко вода и след това, не знам защо, като че ли инстинктивно го напълних отново и го оставих близо до ръката му. Той даде на момичето маг да отпие, а тя промърмори нещо взряна странно по посока на Раз. Каза дума, която не знаех: доккен. По-късно научих, че на техния език означава „тъмен“. Нямах идея какво обаче имаше предвид тя.

— Ако бях повикал за помощ и двамата щяха да бъдат отведени, но аз и Раз най-вероятно щяхме да бъдем убити. Аз не съм герой като него, затова и стоях притихнал като мишка. Единственото, за което ми стигна куражът беше да попитам офицера: „Защо?“ Той просто сви рамене. „Заповеди“. Заповеди. Повдигаше ми се. И те имаха също толкова представа защо ни убиват, колкото и ние самите. Стоях и го гледах втрещен, а той ме погледна, очевидно в ужасни болки — раната на стомаха му беше от онези, които те убиват бавно с часове или с дни. И промълви: „Съжалявам“, и повтори „Много съжалявам“. Тогава вещицата изрече нещо и той отново се обърна към нея. Тя се разтресе неудържимо, но по кожата и лицето й продължаваше да пъпли мрежа от светлина и аз видях, как прорези и охлузвания изчезват, костите на крака й зарастват — беше някак зловещо. Тя докосна корема на офицера и светлината се разнесе. Дишането му се успокои, изведнъж тя се отпусна и светлината изчезна, единствено гърдите й се повдигаха леко, устата й бе отворена, а дъхът й се процеждаше със съскане.

— Рондиецът захвърли шлема към мен и каза: „Още вода. Моля те“. Исках да го захвърля настрани, да го накарам да страда, но вместо това го напълних отново и му го занесох. Ако бях герой, може би щях да изтръгна меча му и да посека и двама им, но не го направих. Помогнах му да отпие и си поговорихме. Той беше капитан Ван Мърсър, син на търговец, беше идвал по тези земи като дете с баща си, за да продават кожи. Попита ме за дома ми. Беше толкова невъобразимо, да говоря с врага за дома си, когато всичко наоколо ни тънеше в разруха, но за момент се почувствахме сами на света, единствените оцелели. Каза ми, че вещицата е едва на осемнайсет и сигурно ще остане сляпа до живот. Тонът на гласа му ми подсказа, че я обича и ще се грижи за нея, въпреки това.

— Накрая над нас падна сянка, появи се друг скиф, и преди да осъзнаем, ни обкръжиха рондийци, отведоха вещицата и капитана в безопасност. Помислих си, че ще ме убият и ще довършат Раз, но капитанът им каза нещо и те си заминаха. Изчезнаха, нависоко в небето.

Рамита и Хурия се спогледаха и взаимно осъзнаха, че плачат. Погледнаха Испал. Разказът му нямаше нищо общо с историята, която те познаваха досега; историята на Раз и Испал бе пъстра, бе забавна. Но зад този разказ прозираше истината.

Испал им хвърли преценяващ поглед.

— За да ви предпазя, ви разказвах различни версии на тази история преди, но това е истината за това как аз и Раз станахме братя. Доведох и двамата на юг, защото колкото и обезобразен от огъня да беше Раз, Фалима никога не го напусна. Омъжи се за него и му роди деца, и тя бе герой, като самия него, Хурия. Любовта между родителите ти беше любов, надминаваща смъртта. Бъди достойна за тях.

— Рамита, казвам ти тази история, за да мислиш с почит за приятеля ми Раз Макани, но също така и за да знаеш какво е причинил на света бъдещият ти съпруг. Не мисля, че той самият е зъл, но е позволил да се случи зло и сега това го изтезава. Търси начини, за да се отплати за стореното. И ти трябва да му помогнеш. Уважавай го, но не се страхувай от него. Помни също причината зад онези коварни безчинства, която капитан Ван Мърсър посочи: „Заповеди“. Дъще, ти ще се срещнеш точно с такива, които издават „заповеди“. Пази се от тях, умолявам те. Хората правят най-големите злини, когато могат да обвинят другите и да не поемат сами отговорност за тях.

— И трето, искам да знаеш, че онези феранги, въпреки силата и загадъчността им, също са хора. Капитанът, а и други, които сам срещал оттогава, таят в себе си добро и зло както всеки друг и тук, в Баранаси. Осъждай злините, но не забравяй, че много малко хора могат да са напълно и само зли; повечето от тях просто следват нечии „заповеди“.

Той поклати глава.

— Надявам се, че този разказ ще ви помогне да разберете света малко по-добре. Едно объркано и сложно място, в което всичко може да се случи без определена цел или поука. Понякога се чудя дали боговете не са слепи до един — той вдигна поглед към луната. — Може би луната ги кара да полудяват — не изрече друго, приведе се към момичетата, благослови ги и двете и си тръгна.

Замаяни от тази нова версия на семейната им история, момичетата стояха смълчани. Останаха притиснати една към друга с часове, но никоя не успя да заспи доста дълго време.

Когато Танува разбуди Рамита, навън все още беше тъмно, но луната грееше от другата страна на небето, а зората започваше да се разпуква на изток.

— Ставай, дъще. Днес е сватбеният ти ден — в гласа й се усещаше празнота.

Хурия хъркаше в ъгъла, главата й висеше свободно, отметната назад. Рамита й завиждаше, беше изтощена от ярки кошмари за вещици с прогорени очи. Испал ги очакваше долу в кухнята и всички се скупчиха край малкия огън, който бе наклал. Близнаците спяха там, увити с одеяла, тай като стаята им бе заета заради подготовката за сватбата. Пашинта влезе откъм задната врата. Танува бе приготвила вода и купичка с извара, в която разбъркваше оризови люспи.

Но първо Рамита трябваше да се изкъпе за последно в река Имуна. Уви се в одеяло и трите тръгнаха през сутрешните алеи, по познатите пътища към гхатовете. Лакх никога не спеше: мъже се олюляваха пияни, прислуга се суетеше по задачи, докато господарите спяха. Търговци спяха по улиците, за да пазят малките си сергии или магазини — от големи здрави постройки или ниши в стените, до прострени на земята одеяла. Крава проследи скръбно как отминават. Улиците бяха димни, изпълнени от сутрешната мъгла, идваща откъм реката.

Към тях се присъединиха и други жени, излизаха от къщите си, когато трите преминаваха покрай тях — приятелки на Танува, дошли да се включат в последните приготовления на булката. Рамита ги познаваше откакто се помнеше, а сега ги обичаше, искаше да е една от тях, да остарее сред тях — но боговете й бяха отредили да замине на север с този странен стар мъж, който бе обрекъл целия свят.

Бяха общо десет жени — число, вещаещо доброто, скупчиха се около нея, докато се съблича, и Рамита пристъпи в Имуна, водите галеха бедрата, корема, гърдите и лицето й. Отмий ме, Имуна, отнеси ме и остави само една обвивка от мен. Остави съзнанието ми непокътнато завинаги, докато една празна черупка изживее живота ми на смъртен. Чуй молитвите ми, о, Свята река. Дори и да я чуваше, Имуна като че ли нехаеше за желанието й. Може би реката слушаше единствено жените зад нея и молитвите им за щастлив и плодотворен брак. Душата й остана приклещена в студеното й мокро тяло, когато излезе от водите и се уви с топло одеяло. Жените напяваха и чакаха да изгрее слънцето, което се надигаше със златни лъчи, прогоряващи мъглата, разстилащо светлината си върху стотиците събрали се хора от двете им страни, всички с вдигнати към небето ръце, в поздрав към зората.

Поне с това се приключваше, нямаше повече ритуали. Въпреки всичките молитви и пости, Рамита се чувстваше вяла, по никакъв начин подготвена за предстоящото. Майка й и Пашинта я хванаха за ръце и изправиха. Лицата им бяха като каменни. Времето не можеше да чака, дори и за нея.

У дома родителите й я нахраниха собственоръчно, а след това Испал я поведе тихо обратно в спалнята, където я очакваше чиста нощница — чисто нова, дори не от останалите от дъщерите на Пашинта. Тя стисна ръката му и го отпрати, свали подгизналата си наметка и нахлузи девственото бельо. След броени секунди спеше дълбоко като Хурия, която дори не бе помръднала.

Когато се събуди отново, вече бе късна сутрин, а Хурия стоеше и я наблюдаваше кога ще отвори очи.

— Сал’Ахм — промърмори тя.

— Сал’Ахм — отвърна Рамита, а на гърлото й заседна буца. Днес е сватбеният ми ден.

Гадеше й се. Сигурно нямаше да може да хапне нищо преди празника. Следващият път, когато сложа храна в устата си, ще съм омъжена за онзи съсухрен старец с мъртъв поглед в очите.

— Да отидем да видим подаръците ти — подкани я Хурия, — и да изберем какво да облечеш.

Колкото и да съчувстваше на Рамита, Хурия нямаше търпение да отиде на север, да обиколи света.

Дори и да можеше, и пръста нямаше да си помръдне, за да спре тази сватба.

Ръка за ръка, те слязоха долу в кухнята, където кипеше оживление. Беззъби лели печаха сладкиши и бисквити и ги изсипваха от тиганите на големи купчини. Бъркаха се тенджери с даал супа, от които се разнасяше ухание на люти чушки и чесън. Джай беше навън с приятели и играеше карти в почивката от задълженията си. В двора музиканти настройваха инструментите си. Испал беше в центъра на събитията, даваше инструкции и заплащаше на помагачите, но в действителност майка й ръководеше нещата като „подсказваше“ на съпруга си от какво точно се нуждаят в даден момент. Всички пееха или си шушукаха, шумът беше така силен, че Рамита се зачуди как бе успяла да спи досега.

Когато родителите й я видяха, и двамата спряха и я прегърнаха.

— Всеки ден е дар — прошепна й Испал, — но днешният ще остане по-ярък от всички други в спомените ти. Наслади му се, мила моя дъще.

Как бих могла? Въпреки това тя запази покорното си изражение и всички се качиха в стаята на близнаците, малко затворено помещение без прозорци, което сега бе отрупано с купчини зеленчуци и камари от пакети — сватбените й подаръци, все още неотворени от родителите й. Испал запали свещ и повдигна одеялото, покриващо един голям куп на леглото. Дъхът на Рамита секна, а Хурия започна да пляска в удивление. Светлината от свещта се отразяваше навсякъде, в позлатени платове, блестящи накити, сребърни чаши и месингови скулптури.

— Дарове — произнесе Испал дрезгаво, — от Антонин Мийрос за бъдещата му съпруга — и обви ръка около дъщеря си. — Ще си най-красивата булка в цял Баранаси.

Рамита стоеше стъписана, безмълвна пред тези богатства, повече отколкото би сънувала някога да притежава.

— Дали са на Викаш Нурадин парите — измърмори Испал. — Отишъл е с жена си в най-скъпите магазини, онези от който пазаруват принцовете, а онзи огромен феранг, капитанът ги придружил. Викаш разправяше, че жена му едва не припаднала от удоволствие. Ела, избери си бижута. Хурия, ти също, и ти си моя дъщеря. Но Рамита, помнѝ, че ще облечеш сватбеното сари на майка си. Тези тук ще използваш за други случаи. Когато посещавате принцове из Йебусалим, най-вероятно — за секунда Испал изглеждаше някак щастлив. След това се обърна и излезе от стаята.

Танува вдигна едно нещо, след това друго, загледана в тях с безжизнен поглед, а след това просто излезе с насълзени очи. Рамита се опита да я последва, но Хурия я дръпна за ръкава.

— Трябва да го изживее сама, сестричке — кеши момичето взе едно колие, погали го жадно и го подаде на Рамита — пробвай това!

Отне им доста време да разгледат всичко. Рамита беше прекалено замаяна, за да осъзнае, че всичко това бе нейно, но се радваше на удоволствието в очите на Хурия, захласнала се по всички тези богатства пред тях. Кеши момичето беше в стихията си и неудържимият й ентусиазъм зарази и Рамита. Започнаха да разделят и подреждат халките за уши и нос, малките обеци за уста, гривните за китки и глезени, пръстените и герданите, докато рубини и диаманти, дори и перли им се сториха така обичайни както зрънцата на нахута и лещата в кухнята им. Прокарваха нежно ръце по копринените сарита, салвари и дупатта шалове, галеха наситената позлата и се дивяха на сложните кройки и ярките цветове. Рамита подари на Хурия нещата, на които тя най-много се бе възхитила, просто за да се порадва на реакциите й.

— Не си ли струва в крайна сметка? — попита Хурия — Той е старец, ще умре скоро, а тогава ще сме свободни и богати!

Откакто й разрешиха да придружи Рамита на север, всичко за Хурия вече стана „ние“ и „за нас“, но Рамита й бе благодарна. Имаше нужда от това „ние“, защото нямаше да се справи сама.

Късно следобед пристигнаха рондийските войници, навлязоха в цветовете и оживлението като бръмбари, изтъкани от стомана. Капитан Клин премина с тежки стъпки през портите, а ченето му висна при вида на крещящата украса и яркото облекло на жените от гхатовете. Докато се оглеждаше наоколо, строгото му лице се отпусна в лека усмивка, но все още беше видно неспокоен от навалицата от хора. Всички го зяпнаха, едно чудновато създание от приказките, но определено вписващо се в представите за свиреп рондийски великан.

Този ден Рамита се бе присетила за Казим само веднъж, когато на улицата настъпи суматоха и й се причу гласа му, викащ я по име, но той така и не се появи. Стражата на Мийрос държеше всички на разстояние, дори уличните здравеняци на Чандра-бай, местния главатар на престъпниците. На Испал щеше да му се наложи вече да наеме охранители, за да се предпазят от кражби — досега не бяха разполагали с такива скъпи вещи. Едва сега Рамита осъзна, че тези нови богатства могат да се окажат нож с две остриета. Как ли принцовете щяха да приемат този наскоро забогатял търговец? Тя започна да хапе устни, докато я връхлитаха мислите за всяка нова трудност, която можеше да ги сполети.

В общата суматоха никой не забеляза колко притихнала бе тя. Някои от по-възрастните мъже и жени танцуваха бавно, а ароматът на готвено привличаше всякакви хора към тях. Парцаливи кльощави дечица просеха на портите им, а всеки път щом тя се появеше, всички спираха погледите си върху нея. Когато й ставаше прекалено неудобно, тя се връщаше обратно в къщата и бавно и неохотно започваше да се подготвя сериозно за предстоящото изпитание на вечерта. Времето сякаш хем бе напълно спряло, хем препускаше напред.

Заедно с Хурия се измиха с кофа топла вода в тесния клозет. Веднага щом се подсушиха, цяла армия от жени се стече в стаята при тях и започна да се суети около саритата им. Тогава видяха и накитите и останаха безмълвни. Рамита видя как по лицата им се изписа прозрението, че колкото и потаен да бе бракът й, зад него се криеха доста сериозни материални изгоди. По някои от лицата се изписа завист, като че ли гледаха Рамита и си мислеха: Защо тя, а не моята дъщеря? Други започнаха да ласкаят Танува, да я хвалят колко добре е отгледала децата си, да й припомнят за стари техни услуги. Усетила промяната в настроението, Танува изгони всички навън, съобщавайки, че момичетата имат нужда от време и място, за да се приготвят. Единствено на Пашинта й бе позволено да остане, строгото й лице бе все така спокойно, докато помагаше да освободят стаята. Танува беше на път да се разплаче, когато извика Джай, за да наглежда подаръците на сестра си.

Момичетата се облякоха смълчани. Единствено Хурия се наслаждаваше на скъпоценностите, които окичваха по нея. Наследеното от майката на Рамита сари имаше богати краски, в кестеняв и златист цвят, най-хубавата — или по-скоро единствената скъпа дреха, която семейството им притежаваше преди днешния ден. Беше семейно богатство и сега щеше да бъде използвано за пети път в последните осемдесет години. Въпреки всичко, то си оставаше най-простоватото сари в стаята, засенчено от всички други, закупени с парите на Мийрос.

Рамита се чувстваше някак странно, окичена с толкова злато и скъпоценни камъни, особено като преди бе носила единствено евтин месинг или шлифован кристал. Огромната халка, прикрепена през лявата ноздра на носа й и захваната в другия си край чрез верижка на ухото й, беше особено неприятна, като че ли щеше да откъсне ухото й всеки миг. Златните и стъклените гривни на ръката й дрънчаха при всяко нейно движение. Пашинта напудри лицето й, начерви бузите и оцвети клепачите й с черен прах. С паста от сандалово дърво в купичка изрисуваха по лицето й шарка от точки, простиращи се от едната й скула до другата — традиционен сватбен мотив. Отне им цяла вечност.

Пашинта я погледна преценяващо.

— Ти си хубаво момиче, Рамита. Женихът ти ще е много доволен — тя, разбира се, знаеше кой е той. Танува й доверяваше тайните си. — Рамита, мила, постъпката ти е смела — прошепна тя, — но не мисля, че този брак вещае добро. Карат те да се целиш прекалено високо. Ние тук сме обикновени хора. Не сме свикнали да носим злато, перли, коприна и скъпоценности или да се разхождаме редом с принцовете. Испал, Викаш и всички други мъже, те мислят само за парите. Моля се да не си тази, която ще заплати цената на алчността им.

— Всичко ще е наред, лельо — отвърна Рамита с най-уверения глас, на който бе способна. — Татко го направи за добро.

Убеждението стоеше някак празно, дори за самата нея. Трябва да повярвам, че правя всичко за доброто на семейството си. Не мога да си позволя да се съмнявам.

Пашинта извърна поглед от нея.

— Ти си добра дъщеря, Рамита. Нека Парваси те закриля — изведнъж отвън се дочу силен звън на тромпети и всички замръзнаха на място. Пашинта погледна през прозореца втрещено. — Велики богове, той е тук.

Рамита седеше на пири столчето си в кухнята, а изрисуваните й с къна ръце стискаха Хурия толкова силно, че кокалчетата й бяха побелели. Чуваше всичко, но не виждаше нищо, докато Пашинта, поела традиционната роля на жена, приятел на семейството, покани жениха й вкъщи. До нея стоеше баща й и се потеше обилно. Под звука на раковини жени започнаха да напяват и разпръсват розова вода върху младоженеца, докато влизаше в двора. Рамита стисна силно очи и започна да се моли. Това не беше сан. Вместо да се омъжи за Казим, както бе вярвала, че ще се случи цял живот, щяха да я дадат на възрастен непознат мъж, който ще я отведе в далечни земи.

— Къде е Казим? — прошепна тя на Хурия.

Приятелката й й подшушна през воала:

— В един Дом ал-Ахм с тялото на татко. Каза ми да ти кажа, че му липсваш, че те обича и че ще е твой завинаги.

Рамита я изгледа през воала си, неповярвала на думите й.

— Какво каза той наистина? — попита тя.

Хурия изрече с въздишка:

— Глупави и необмислени неща — отвърна тя с равен, безкомпромисен тон. — Ядосан е. Има си някакви нови амтехиански приятели и не иска да говори вече с мен — лицето й придоби строг вид. — Щом не съм му нужна, и той не ми е притрябвал.

О, Казим! Не ме мрази. Винаги ще съм твоя, каквото и да се случи с мен.

И изведнъж времето свърши. Майка й я погали по ръката с треперещи пръсти и се качи на горния етаж. Смяташе се за лош късмет майките да гледат как децата им се женят. Хурия подаде на Рамита две бананови листа, по едно за всяка ръка. Тя ги подпъхна под воала си и ги повдигна, за да закрие лицето й. Потисна назряващата у себе си тревога. Няма да опозоря семейството си!

С мрачни лица Джай и приятелят му Багей влязоха в стаята в лъскави бяло-оранжеви одежди. Наведоха се над нея и хванаха по две крачета от пири столчето й.

— Ек, до, тин — отброи Джай и двамата се изправиха.

Рамита трябваше да пусне ръката на Хурия, а момчетата я отведоха непохватно към двора под звука от раковини и оглушително виене. Разпозна осанката на жениха си, стоеше в светли одежди по средата на малкия им двор, наобиколен от стражите си. Джай и Багей я понесоха бавно около него, седем пъти, както изискваше ритуалът. Със скрито дълбоко под качулка лице, Мийрос проследяваше действията им. През воала си, Рамита успяваше да види отделни неща: избилите капки пот по челото на баща й; алчните очи на Хурия, море от напрегнати лица. Най-накрая завършиха и седмата обиколка и я задържаха пред него. Герданът от невен, окичен на врата й, я изпълваше с аромата си. Зачака, скрита зад банановите листа.

Мийрос вдигна ръце и свали качулката си. Цялата тълпа притаи дъх, в очакване най-сетне да разбере кой е потайният жених. Каквото и да бяха очаквали, със сигурност не беше такъв светлокож старец. Рамита дочу въздишки на състрадание и гняв, докато всички сравняваха древния му вид с младата булка пред него и шептяха: „как смее Испал да продава дъщеря си на това бледо старо същество? Чисто оскърбление към природата“. Тя усети как тълпата на двора се нажежи от напрежение.

Пандит Арън пристъпи иззад стражите и постави гирлянда от невени около врата на Мийрос. Рамита се сви зад банановите листа и затвори очи. Усети как Джай и Багей повдигат воала й и го прехвърлят върху главата на Мийрос, а светът се стесни до неузнаваемост. Главните и фенерите хвърляха червеникави отблясъци през дантелите. Чуваше дъха му, усещаше уханието на розова вода. Но той мирише на старо…

Изведнъж се намеси гласът на Викаш Нурадин, обяснявайки на рондийски церемонията на Мийрос.

— Господарю, това е разбулването на младоженката. Трябва да изчакате. Тя ще свали листата, когато е готова да се вгледа в лицето ви. Тогава ще размените гирляндите си.

Нищо не я задължаваше да бърза. За миг си помисли да остане така неподвижно завинаги.

— Е, момиче? — прозвуча сухият му дрезгав глас на лакхски.

Тя преглътна.

— Баща ми не мисли, че сте лош човек — събра тя куража да изрече.

Той се подсмихна леко:

— Малко са тези хора. Предполагам, трябва да съм му благодарен.

— Прав ли е? — осмели се да попита тя.

Въпросът го умълча. Накрая изрече замислено:

— Никога не съм смятал, че човек може да е лош или добър. Делата им може и да са, но хората са сбор от своите постъпки и намерения, думи и мисли. Аз самият винаги съм постъпвал така, както сметна за най-добре — той се засмя горчиво. — Но не всички са съгласни с това.

Рамита отвори очи и се вгледа в треперещите пред тях листа.

— Ще се държите ли добре с мен?

— Ще се отнасям с теб с уважение, достойнство и чест. Ще те ценя като своя съпруга. Но не очаквай любов. Няма останало от нея в мен. Смъртта постави ръка върху хората, който обичах, и пресуши напълно това чувство.

— Татко казва, че сте имали съпруга и син?

— Съпругата ми почина преди много години. Дъщеря ми е безплодна. А синът ми… Синът ми бе убит. Завързали го така, че да не може да използва гносиса си и го измъчвали, докато е бил безпомощен. След това го нарязали на парчета. Изпратиха ми главата му — гласът му загуби равния си тон. Сега бе белязан от чувство на загуба и гняв. Но и те се изпариха и той добави с пресипнал глас. — Съжалявам, че те отвеждам от живота, който си мислела, че ще имаш. Не мога да ти го осигуря сам, но мога да го направя спокоен и изпълнен с хубави неща.

Не искам хубавите ти неща, искаше й се да му каже. Искам само Казим.

— Кой е Казим? — попита той.

Сърцето й прескочи и най-сетне тя осъзна, че този човек е не просто феранг, а истински джадугара — магьосник, който можеше да изважда мислите от съзнанието й. Изведнъж я разтресе силен страх.

— Този, за когото щях да се омъжа — прошепна тя.

— О, съжалявам — в гласа му имаше едва доловимо разкаяние. — Наистина е жалко, че животът ти се обърква така и вместо това се превръщаш в кобилата за разплод на някакъв старец. Не мога да променя този факт. Но мога да ти обещая, че този нов живот също ще има своите възнаграждения, каквито не би могла и да си представиш. Не мога обаче да ти върна мечтите.

Двамата притихнаха. Извън малкия им подслон, притихналите гости, под напрежение наостряха уши, за да чуят притаения им разговор. Би ли могла да го отхвърли? Какво щеше да стане, ако го направеше? Мигът се точеше във вечността.

Най-накрая, някъде дълбоко в себе си, Рамита усети как времето изтече. Казим, прости ми. Бавно, тя смъкна листата и се вгледа във влажните сини очи на джадугара. Бяха чужди, непредвидими. Сивите му коси и брада бяха тънки и рехави. По лицето му нямаше никакви традиционни омалистки символи. Устните му бяха тънки, а изражението му нетърпеливо. Очите му се разшириха леко, когато я съзря.

Как ли изглеждам в неговите очи с моята тъмна кожа, изрисувани лице и ръце, с лъскавите ми накити? Дали се вглежда дълбоко в душата ми с тези си очи на джадугара?

— Защо аз? — прошепна тя — Аз съм просто едно момиче от пазара.

Очите му не се отклониха за миг от нейните.

— Нуждая се силно от деца, а ти можеш да ми родиш много и за кратко време. Предрекох, че най-сигурно за мен ще е да стана баща на децата на жена от Лакх. И когато казвам „сигурност“, нямам предвид своята собствена, а тази на целия свят. Трябва да ни се родят деца, повече от едно наведнъж. Тези деца ще са магове, те ще обединят Ордо Коструо и ще осигурят мира. Търсих дълго, но по тези земи животът крие опасности и поколенията често не оцеляват. Единствено ти имаш необходимите произход и история на рода, а моето време бързо свършва. Ти — и нашите деца — заедно сте възможността да се предотврати бедствието, ако вече не е прекалено късно.

— Аз съм просто кобила за разплод — отвърна тя студено.

— Съжалявам — повтори той. — Нямам разказ за любов, с който да те успокоя. Това е единствената, категорична истина: имаш необходимите генетични и културни черти. Ще се държа достойно с теб, но трябва да се уверя, че ще заченеш бързо, а това може да не е толкова достойно. Ако трябва да призная, изпълнен съм със срам. Никога не съм искал подобно нещо. И аз имам своята гордост. Виждам отвращението в очите ти, когато ме гледаш. Не съм някакъв стар развратник, който жадува за млади момичета, просто нямам друг избор. Повярвай ми, иска ми се да имах — той замлъкна и се усмихна леко. — Момиче, мисля че тези младежи се измориха да те държат.

Сякаш инстинктите й направиха решението вместо парализираното й съзнание. С треперещи ръце, тя свали гирляндата от оранжеви цветове през главата си и се пресегна да я постави непохватно на врата му. След това той повтори същото, спокойно и плавно. Рамита дочу общата въздишка, отпускането на тревожно задържания дъх. Няколко души ги окуражиха радостно, но повечето просто гледаха втренчено. Тогава воалът бе отдръпнат и тя се озова в центъра на море от мрачни лица, бели очи и зъби, искрящи на светлината от главните. Дим и тамян се носеха във въздуха и почти я задушаваха. Рамита усети, че по бузите й се стичат сълзи, но не можеше да ги избърше, защото ръцете й бяха сключени върху гирляндата около врата му, тресейки се неудържимо.

Мийрос бе отведен в кухнята, където ги очакваше запален огън, за да завършат ритуала. Джай и Багей, вече задъхани, я отнесоха и поставиха пред огнището. Докато отминаваха, на вратата Хурия се пресегна и погали Рамита по рамото. Вътре чакаха единствено баща й, Викаш, проповедник Дев, Пашинта и пандит Арън.

— А сега следват обетите, господарю — предаде Викаш Нурадин на Мийрос.

Джадугара се обърна и й подаде ръце. С учудваща сила, той я издърпа да се изправи. Краката й поднесоха, изтръпнали от дългото седене. Потрепери, когато студените му, костеливи пръсти се затегнаха около нейните: неравна бледа кожа, увита около млади тъмнокожи ръце. Гърлото й бе свито на топка и трудно си поемаше дъх.

Смътно дочуваше изговорените думи за вярност, за доверие и другарство, за дълг. Боговете бяха призовани и благословиите отправени. Тогава Викаш прикани Мийрос да обиколи огъня три пъти. Рамита го последва, стъпвайки върху чинии и разбивайки глинени съдове, ритайки свещи и малки чаши с вода, както традициите повеляваха, а пандит Арън напяваше молитви за умилостивяване на боговете. Тогава двамата младоженци отново сключиха ръце и бавно обиколиха огъня отново. Последен кръг. Вече бяха съпруг и съпруга.

Рамита се почувства отпаднала и замаяна и се притисна към ръката на Мийрос, докато хората наоколо се радваха несигурно. Испал повика Танува при тях и Рамита прегърна просълзените си родители. След това и двамата погледнаха неспокойно към Мийрос, а Испал подаде предпазливо ръката си. Мийрос я пое за кратко, а след това наведе леко глава към Танува. Тогава Хурия се втурна да целуне и прегърне Рамита. Изглеждаше така искрено развълнувана, сякаш отдавна очакваше тази сватба с нетърпение.

Ти си единственият наистина щастлив човек днес, помисли си Рамита. Кеши момичето отдаде дръзко почит на Мийрос и застана в поза.

— Музика! — извика тя на барабанчиците и свирците на ситар и те подеха позната мелодия.

Хурия се завъртя, спря с извит гръбнак и гърди, опъващи дрехата й, след което се понесе в танц в тясното пространство — елегантно, с леки стъпки, пъргаво. Завърташе се в грациозни движения с ръце и китки, с жизнено и изразително лице. Беше традиционен приказен танц от Кеш. Рамита видя как стражарите от север до един гледаха жадно извиващото се тяло и тънката снага на Хурия, особено грамадният Клин. На златната обица на пъпа й имаше звънче, което звънтеше, докато тя се въртеше и носеше в танца. Хората запляскаха, барабаните зачестиха, а Джай извика силно и скочи до нея, пляскайки с ръце и подскачайки диво, влязъл в мъжката роля на танца. Рамита за пръв път виждаше брат си така мъжествен и в гърдите й се надигна гордост. В следващия миг всички танцуваха, сякаш бяха на сватба като всяка друга, ден на всеобщо щастие и празник.

Поднесоха се плата с храна и чак сега, след замайването от напрежение и безпокойство, Рамита осъзна колко гладна бе в действителност. Мийрос я отведе до очакващия ги килим и я настани върху няколко възглавнички. Отблизо, въздухът около него сякаш трептеше, на моменти направо я отблъскваше. Усещаше, че настръхва. Той забеляза любопитството в погледа й и се наведе към нея:

— Имам защита — обясни й той. — Против нападение с оръжие. Ще свикнеш с нея.

Защита: още едно проявление на тайнствената му магия. Тя се отдръпна леко, а по кожата й полазиха тръпки.

Мийрос я нахрани от ръцете си, както повеляваше традицията, и тя повтори същото за него. Сега той изглеждаше досущ като обикновен човек: смееше се на треперещите й ръце, които не улучваха устата му през повечето време, но в съзнанието й се въртеше една-единствена мисъл — тя бе вярвала, че на неговото място сега ще е Казим. Къде си, любов моя? Знаеш ли какво се случва тук? Грижа ли те е въобще? Рамита зърна спокойния блясък в очите на Мийрос и успокои ума си, изпълнена със страх. Дали винаги ще трябва да предпазвам мислите си пред него?

— Не, няма да е нужно — каза той, стряскайки я с отговора на безмълвния й въпрос. След това се сепна, сякаш проклел се за стореното, и добави: — Извинявай, не трябва да подслушвам. Ще те науча как да предпазваш съзнанието си. Не е трудно. Но до тогава, приеми извиненията ми.

Рамита потрепери, ни най-малко успокоена от думите му.

Съпругът й — този мъж до мен сега е мой съпруг! — изглежда се наслаждаваше на празника, а когато някой срещнеше погледа му, кимваше подобаващо. Но никой освен нея и семейството й не знаеха истинското му име, заради страха от това, което можеше да се случи. Клин все още се мръщеше на всичко, неодобрявайки огромната тълпа от хора. Явно новият ми съпруг си има опасни врагове.

По традиция танците и песните продължаваха, докато младоженците не си тръгнеха, след което омъжените жени прибираха дъщерите си и се сервираха твърдите напитки и ганджа листата. Комарджиите изваждаха карти за игра. Нощта щеше да е дълга и буйна.

Тази нощ Рамита можеше да танцува единствено със съпруга си, а не й се струваше той да е голям танцьор. Така или иначе, на нея не й се танцуваше.

Луната, почти пълна, бдеше над къщите, къпеше празненството в сребриста светлина, а Рамита прошепна молитва към Праваси: „Пази ме, Кралице на светлината, пази и моя Казим. Изпращай му обичта ми“. След това погледна виновно към възрастния маг и заглуши всичките си мисли.

10.
Воин на шихада

Първият поход

Беше 904 г., а аз бях млад войник. Генералите ни ни казаха, че дхасите избиват наши сънародници в Йебусалим. Императорът ни призова в писмо да спасим нашите братя. И въпреки всичко ни бе необходим целият кураж, който притежаваме, и строга дисциплина, за да стъпим на онзи мост. Помня невъобразимото напрежение — щеше ли Мийрос да унищожи сътворението си и да запрати десетки хиляди към сигурна смърт във водите на океана?

Какво ли ще стори Мийрос? Някои се молеха, други предричаха най-лошото. Всички бяхме ужасени от страх! Но Кор беше с нас и ние пристигнахте в безопасност край Саутпойнт. Не помня да съм целувал някога съпругата си толкова страстно, колкото целунах земята в онзи ден, щом стъпихме в Дхаса. Пътят зад нас и Йебусалим вече горяха в пламъци.

Яриус Балто, легионер, Паласиос V, Мемоари 904 г.

Аруна Нагар, Баранаси, Северен Лакх, континента Антиопия

шаввал, 1381 г. (октен, 927 г. в Юрос)

девет месеца до Лунния отлив

Казим съжаляваше за всичко, което бе казал, за всяка обида, която запрати по Хурия, която бе толкова очевидно доволна, че заминава на север с Рамита, за всичко, което изкрещя по адрес на Рамита и нейната охота да се омъжи за друг.

Не бях прав: Рамита няма друг избор. Не е виновна тя — а Хурия сигурно вече ще й е изпяла всичко, което казах, и тя ще си помисли, че не ме е грижа за нея. Ще си помисли, че я мразя — не говорих сериозно, когато казах, че я искам мъртва. Врачката беше предсказала, че моята съдба е тя, защо тогава се случва всичко това?

Той бе изрекъл онези думи, но по-скоро в тях бе излял тъгата и гнева си върху самодоволната си по-малка сестра. Щеше и да я удари, ако Харун не го бе спрял и отвел обратно в храма Дом ал-Ахм. Беше останал с него, докато се успокои.

Сега бе пладне, а Рамита сигурно стоеше в двора, заобиколена от семейството си, в очакване на сватбеното празненство тази вечер. Дали той й липсваше? Не го мислех наистина, когато казах на Хурия, че ще е по-добре да прережеш гърлото си, отколкото да позволиш на онзи мъж да те докосне. Моля те, повярвай ми!

Но вътрешно го чувстваше. Калистам бе пълен с истории за жени, които, намерили смелостта, предпочитаха да сложат край на живота си, отколкото да бъдат опозорени — един скриптуалист им ги бе разказал, когато Харун му обясни за неволите на Казим. Но за него дори само мисълта Рамита да поеме по подобен път бе непоносима.

Алчността на Испал я подтикна към това — а Хурия е още по-лоша! Заминавала била на север. Гледа само собствената си изгода. А освен това знае кой е кандидатът и не иска да ми каже, неблагодарната повлекана!

Беше решен да спре сватбата, въпреки че Харун се опитваше да го разубеди. От уважение чу доводите на новия си приятел, но в момента, в който той обърна гръб, се измъкна. Не мога да стоя и да не правя нищо, мислеше си той. Съзнанието му го измъчваше с видения — очите на Рамита, широко отворени в агония и страх, докато онзи феранг се навежда над нея и й отнема това, което се полагаше на Казим.

Открадна една бамбукова пръчка от някакъв търговец на добитък и закрачи по улиците, спирайки да отмъкне манерката на някакъв пияница, легнал в канавката. Евтин мазен алкохол се изля в гърлото му, неприятно гориво за гнева му. Тъкмо преминаваше през околностите на дома им, когато огромна маса от хора препречи пътя му към къщата на Анкшаран — улицата бе затлачена от съседи, стремящи се да зърнат част от развиващите се странни събития.

Един от шайката на Чандра-бай го разпозна и му се изсмя.

— Някакъв друг тип се омъжва за малката ти уличница.

Казим изрева като бик, замахна с пръчката, плесна мъжа право през лицето и го срита в корема, щом се срина на земята.

— Рамита! — крещеше той, повтаряше името й отново и отново, докато се бореше да си проправи път през тълпата, замахвайки грубо напосоки с пръчката си. Събори някаква възрастна лелка, избута няколко деца в стените и продължи да крещи: — Идвам, Рамита!

Олюля се на едно отворено пространство, но на пътя му застана един огромен феранг. Казим замахна към него, но онзи спря пръчката в металната броня на ръката си. Лицето му бе противно — буца плът с крив нос и тесни очи изпод стоманен шлем. Огромен юмрук замахна към главата на Казим.

Той изви гръб, изплъзна се и нанесе удар право в корема на огромната фигура пред себе си. Юмрукът му попадна върху метал и освен че не стори нищо на противника му, със сигурност си счупи кокалчетата на ръката. Силен удар по рамото го повали на земята. Хората наоколо се разбучаха и се струпаха около двамата, оставяйки Казим с прекалено малко място, за да отклони атаката. Огромният рондиец приклекна и разпери ръце. Казим грабна тиган за готвене от един мангал наблизо, разпръсвайки печащото се в него кашу, и замахна, а ударът отзвуча в шлема на противника му. Падна ли ми! Удари го отново, но огромният мъж отказваше да падне и вместо това замахна с юмрук в корема на Казим. Ударът изби въздуха от дробовете му и той се сви на две, а зрението му се замъгли. Хората го окуражиха и бутнаха отново към рондиеца, тропайки силно по земята с крака. Всеки обичаше сбиванията. Рондиецът се ухили и го прикани с разтворени ръце.

Казим нанесе няколко удара, но това не беше като сбиванията със Санджай. А като да удряш на камък. Онзи го подхвана и захвърли на земята, след което се стовари върху му като срутила се сграда. Казим се опита да го оттласне, но рондиецът тежеше прекалено много. Първият удар смачка ухото му и той усети как звуковете наоколо се изкривяват до неузнаваемост, а вторият изхрущя отвратително върху лицето му. Усети как носът му се чупи. Третият удар почти го докара до безсъзнание.

Рондиецът слезе от него, а Казим продължаваше да лежи, подсмърчайки като някое дете. Тълпата бе притихнала. Болката и унижението го изгаряха. Онези огромни ръце се пресегнаха и го повдигнаха от земята.

— Не се връщай тук, момче — каза рондиецът спокойно на кеши, — или ще те смеля. Разбрано?

Казим кимна безмълвно, едва не му прималя от движението.

— Хубаво. А сега се разкарай оттук, дребен пикльо. И не се връщай.

Изтика го в стената и заби отново юмрук в корема му, захвърляйки го да повръща в канавката. Тежките му стъпки се отдалечиха в тълпата.

Когато рондиецът изчезна, съчувстващи лица наобиколиха Казим и добри ръце му помогнаха. Един мъж поизправи носа му, който се бе подул като бухалката за каликити, а други измиха раните, които металните ръкавици бяха оставили по лицето му. Казим едва не зарида от срам и подтисната ярост, докато всички го потупваха и му казваха колко смел е бил да се изправи пред мръсния феранг. Никой от вас обаче не ме защити, мислеше си навъсено той, дори ме хвърлихте в ръцете му! Но не изрече нищо на глас. Подпрели го под рамо, две момчета го отведоха обратно в Дом ал-Ахм през навалицата на пазара.

Навсякъде бе пълно с поклонници, събиращи се за вечерните молитви. Някак вече се смрачаваше. Дори сега, Рамита все още… Не, дори не си го помисляй!

След края на молитвите, Харун дойде при него.

— Казим, приятелю, какво ти се е случило? Къде беше?

Главата на Казим се олюля.

— Отидох на сватба.

Харун веднага се досети.

— О, глупави приятелю. Виждам, не са били много дружелюбни с непоканените гости — той поклати състрадателно глава. — Ще ти донеса вода. Изглеждаш ужасно.

— Ще убия копелето, което ми причини това — закани се Казим.

— Кой беше?

— Едно едро рондийско прасе, мощно като бик, но с лице като сбръчкан задник.

Харун се засмя мрачно.

— Повечето са такива — отвърна той. — Поначало са необикновено грозна порода.

И двамата се засмяха, подправен и горчив смях, който не удържа над възцарилата се помежду им тишина.

На сутринта в деня след сватбата на Рамита Казим седеше до гроба на баща си, загледан в изгрева. Нощта се бе размила сред манерки с арак, които поделиха със скриптуалистите, и сега Харун дремеше като дете до него. Рамита, къде ли си сега? Нарани ли те той? Възпротиви ли му се ти? Опетни ли с кръв красивото ти тяло, докато го опозоряваше?

След като отмъкнаха малко храна, двамата се върнаха в храма за обедните си уроци. Джай се появи и коленичи до Казим, тъкмо когато проповедникът започваше да говори за шихада:

— Всички способни мъже са отзовани — започна той. — Трябва да избием неверниците и да си върнем Йебусалим. Призовавам ви, мои деца, всички вас. И амтехиани и омалисти. В победа или в смърт, славата ни очаква. Ахм е подготвил сто девственици за всеки воин, мъченик в битка. И призовава всички ви.

По-късно Джай разказа на Казим, как Испал им търси нов дом и как скоро щяха да напуснат старата си къща, която бяха съградили сами, която бе дом за рода им в продължение на поколения, в която те двамата бяха родени. Светът се бе обърнал наопаки.

— Ами Рамита?

— Отиде си — отвърна Джай. — Татко и мама я изпратиха тази сутрин. Вече са заминали.

Сърцето му се сви. Какво друго ме задържа тук?

Неговият дом вече бе Дом ал-Ахм. Зад него се разполагаха готварници, които осигуряваха на всички посетители оскъдна, но питателна храна. Хранеше се там два пъти на ден и спеше на завет в спалните помещения на скриптуалистите. Новият му живот се възраждаше от пепелта на стария.

Възрастен войник на име Али ги обучаваше да се бият с меч на едни поляни извън града, далеч от очите на стражата на принца. Дори Джай се присъединяваше, когато може.

— Умение, което си заслужава да имаш — казваше той, един от малкото омалисти сред десетките млади амтехиани.

Не беше много добър, но Казим не позволяваше да му се подиграват. Харун, като скриптуалист, не се включваше, но ги наблюдаваше с интерес.

Казим се отличаваше в атлетическите начинания и с отминаващите дни успя да надвие всички, дори Али. Харун му каза, че ветераните го наблюдават. Казим почувства някакво мрачно задоволство, когато по-късно той добави:

— Впечатлени са от теб, приятелю.

Първата му мисъл сутрин и последната вечер бяха за Рамита, тя присъстваше във всички негови молитви, в стремежите да бяга по-бързо, да се бие по-смело. В спомените му тя ставаше още по-красива.

Последният ден от месеца Джай не се прибра вкъщи. Тримата се събраха, заклеха се като кръвни братя и отдадоха волята си на шихада. Джай се отказа от омалистката си вяра и прие амтехианската. Харун го взе под опеката си, Казим го подкрепяше и той дори не се завърна да се сбогува със семейството си.

— Те са покварени от алчността — казваше той. — Вече не са моето семейство. Ахм е моят баща, а вие сте моите братя.

На следващия ден тримата увиха във вързопи малкото, което притежаваха, и се включиха към малка колона, отправила се на север през утринната мъгла, за да се присъедини към шихада.

11.
Дипломиране

Магия и етика

Съществуват много начини за използване на гносиса. Тъй като някои могат да са неблагоприятни, разрушителни, неморални или да доведат до нечестни търговски или обществени привилегии, за маговете се създават правила на поведение. Те се прилагат стриктно от Инквизицията. Инквизицията съществува като част от корианството и носи отговорност директно пред императора.

Академичен съвет на Ордо Коструо, Понтус

Норостийн, Норос, континента Юрос

новелеве, 927 г.

осем месеца до Лунния отлив

С настъпването си новелеве донесе първите превалявания от сняг и калдъръмените улици на Норостийн станаха коварно хлъзгави. На юг Алпите побеляха цели и гъсти облаци надвиснаха над тях. Кофите с вода замръзваха, а димът от огньовете се носеше на талази, докато мразовити ветрове се завихряха през всеки процеп и пролука. Стражарите увиваха дебели вълнени шалове около шлемовете си, струпваха се около мангали, за да стоплят ръцете си, и отпиваха бренди на малки глътки от манерките си. Безмилостните ветрове носеха болести, течащи носове и режеща кашлица. Всеки ден откриваха някоя нова жертва на студа по бараките откъм север, най-често слабичко като вейка бездомно дете, което в безпомощност бе легнало, за да умре.

Всяка сутрин новобранците за Похода маршируваха до конюшните по улица „Локхазан“ и пееха химни. Бяха хиляди на брой, тренираха с копие, меч или лък. Понякога Аларон и Рамон ходеха да ги гледат. Младите войници ги заглеждаха любопитно, но не ги доближаваха, погледите им бяха изпълнени с нещо между ненавист и страхопочитание. Маговете се считаха за нещо много повече от обикновения войник.

Тази сутрин двамата имаха по-различна поръчка, трябваше да посетят майката на Аларон в имението им извън града. Баща му им бе заел коне. Градът се разбуждаше, мелодични камбани привикваха жителите на сутрешна служба, а двамата бавно следваха криволичещите улици. Извън градските стени земята беше побеляла и без ясна граница помежду им, хълмовете се сливаха с облаците, оставяйки у човек чувството, че се движи в огромен и мъглив, бял балон. Звукът се носеше свободно на стотици километри — от ударите на брадвите на дървосекачите по високите склонове, до виковете на земеделците, извели добитъка си на паша. Кравите мучаха докато двамата преминаваха, а катерички потракваха из заледените клони на дърветата.

Рамон духна в ръцете си, за да ги стопли, а дъхът му се понесе на малки облачета из въздуха.

— Майко Луна, толкова е студено! Трябваше да съм си в леглото, а не върху този проклет кон — той зяпна Аларон. — Ти си виновен.

— Не съм те карал да идваш — отвърна Аларон. — Длъжен съм да посетя майка сега, когато изпитите свършиха. А и някак си си спомням, как ти самият казваше колко хубаво би било да излезеш да пояздиш и колко мило от моя страна, че ти го осигурявам.

— Да, но говорех за барманката от снощи — подсмихна се Рамон. — Флиртуваше с мен, кълна се.

Аларон завъртя очи с досада.

— Джина Уебър е по-хубава.

Устните на Рамон потрепериха.

— Вече взе да се примиряваш, а?

Аларон сви рамене:

— Всички вече го смятат за сключена сделка, а аз изглежда нямам право на глас, така че поне мога да го погледна от добрата му страна.

— Добре дошъл в реалността — заяви Рамон. — Мен сигурно вече са ме продали в селото. Ще се прибера и ще ме оженят на следващия ден. Поне ще бъде римонка, а не някоя дебела дойна крава от Севера с огромен задник.

Аларон му хвърли, надявайки се, най-смразяващия си поглед.

— По-добре от мършавите силациански клечки — двамата се спогледаха сериозно и се ухилиха. — Между другото, домакинята на мама, Гретчен, прави медени сладки във фригтък. Като пристигнем, тъкмо би трябвало да ги вади от фурната.

— Добре, сега пак ме заинтригува.

— Мозъкът на силацианците да не им е в стомаха? — засмя се Аларон. — Ей, знаеш ли, татко каза, че самият император е в Зимната резиденция в Брес — това значи само на няколко дни път на север от нас, нали, тъкмо след границата? Каза и че губернатор Вълт също е там, всички важни хора — дори Императрицата майка Лучия — Аларон направи знака на Кор във въздуха.

— Всички до един са крадци и убийци — подсмръкна Рамон, обичаше да говори безобразия.

— Не и Императрицата майка — поправи го Аларон. — Тя е жива светица! Всички я обичат.

— Толкова си невинен! Не спирате да ме изненадвате вие, норосийците, не е минала и година от края на Бунта, а вие все още вярвате в такива глупости. Живи светци — да, бе! Ние, силацианците, няма да забравим, че най-вероятно Лучия Фастерий уби сама съпруга си, промени закона за наследяването на трона, така че любимият й син, макар и неправомерно, стана император, а всъщност още оттогава управляващата е тя. Ние, римонците, не забравяме толкова лесно! — той се почука по слепоочието: — В една долина близо до селото ми огнен маг приклещил римонски центурион и войската му сред дърветата и ги изгорил живи. Земята там все още е черна. В селото ми може и да има корианска църква, но соланските друиди в гората поддържат старите вярвания.

— Бил е обаче невероятен подвиг — изрече замечтано Аларон, — само триста магове са завладели цял Юрос!

— Триста Първонаследници — поправи го Рамон. — Достатъчно силни, че да изгорят и слънцето! Не забравяй, че римонските легиони тогава не са имали конници или стрелци, хвърляли са единствено копия — много полезно, няма що — срещу летящ на шестдесет метра над теб Първонаследник. Било е като лов на пуйки. Днес имаме по-добри брони и оръжия, по-добри стратегии, а пък Първонаследниците са или мъртви, или изкуфели старци, с лигавници около врата.

Аларон се запревива от смях.

— Щеше да е толкова яко, ако ги разправяше такива и в клас. Представяш ли си изражението на госпожа Юн тогава? Дъртата, тиранична чанта щеше да полилавее от яд.

— Не ми се искаше да ме изхвърлят преди да завърша — оправда се Рамон.

— Другата седмица всичко ще свърши — каза Аларон с доволна усмивка. — Дипломиране… Нямам търпение!

— Si, това единствено ме задържа тук. Само да ми дадат амулет и ще си отида по живо по здраво. А дори и да не ми дадат, сам ще си намеря. В Силация има всичко.

— Но ако не си дипломиран, не ти дават разрешение да използваш гносиса!

— Кой пък ще знае? Рондийците не идват в селото ми. Живеят на легионни лагери, а най-близкият е на шестдесет километра от вкъщи. Римонските магове са такава рядкост — че дори да не завърша, у дома ще ме посрещнат като рицар — той извърна поглед към Аларон. — Ами ти, amici? Ще бъдеш добър син, ще се омъжиш за Джина и ще работиш за баща си?

Аларон въздъхна:

— Все още не знам. Може и да съм впечатлил някого от наблюдателите? Леля Елена работеше за Волсай, може и мен да са ме харесали.

Рамон сбърчи нос.

— Ал, повярвай ми, не би искал да си част от онези bastido. Едно нещо мразим повече от легион бойни магове и това са подлизурковците от Волсай, които пророкуват разни тайни и залавят хора, за да ги измъчват и изнудват. Ако онези свиркаджии ти предложат работа, кажи им да си го заврат някъде.

— Но леля Елена не е такава — тя беше от Сивите лисици.

— Значи е единствената свястна стока във Волсай.

Започнаха да навлизат в гората около имението Анборн. Аларон се роди и прекара първите си осем години тук, гледаше го една бавачка, а по-късно и лична учителка, докато баща му пътуваше по работа. Майка му лежеше на легло или се изпъваше на някой стол. Изпитваше постоянни болки от лошо зарасналите си рани. Лицето й бе изопнато, а ръцете й, целите в белези, бяха като нокти на гаргойл. Обгорелите й очни орбити бяха празни, но можеше да вижда като използва гносис. Начинът, по който понякога го проследяваше с белязаните си кухини, винаги създаваше у Аларон едно неприятно усещане.

Бракът на родителите му бавно се разпадаше. Баща му винаги му разказваше каква лъчезарна и изпълнена с живот жена е била майка му, когато се влюбил в нея, въпреки че тя била маг, а той просто войник, капитан на отряд, назначен да я защитава. Въпреки че Походът бил безпощаден към нея, оставяйки я изгорена и сломена, баща му й бе останал верен и скоро след като се оженили се родил и Аларон. Били щастливи за известно време, но Тесла бързо се затворила отново в себе си, измъчвана от обезобразения си вид. Писъците й събуждаха цялата къща и тя често несъзнателно запалваше завивките си, измъчвана от кошмари за приклещващи я тъмни лица. През деня беше мрачна и заядлива и си го изкарваше на Ван. На Аларон като малък му изглеждаше, че тя просто се опитва да прогони баща му, въпреки всичко, което той бе направил за нея. Нито той, нито Ван я разбираха. Когато не можа да издържи повече, Ван взе сина си и двамата се преместиха в сегашния им дом в Норостийн, оставяйки Тесла в имението с прислуга, която да се грижи за нея. Ван плащаше за грижите й, а лелята на Аларон, Елена, изпращаше пари, когато може. Аларон подозираше, че баща му така и не си прости, че я остави там.

Бе срещал леля си Елена само няколко пъти. Тя беше груба жена със сурово лице и тяло на танцьорка. Последния път, когато се видяха, тя го разпитва надълго за способностите му, изслуша с равнодушно изражение изложението му за това какво бе честно и какво нечестно в този свят, и го остави, изгубила интерес. И с баща му не се разбираха — чу ги как се карат след като го изпратиха в леглото. Не я беше виждал вече четири години, но поне продължаваше да изпраща пари.

Гората беше мрачна и труднопроходима, бръшлян и увивни растения сякаш задушаваха дърветата. Единствено гарваните вирееха тук и острото им грачене стържеше над главите на момчетата. Изведнъж имението Анборн лъсна иззад дърветата в цялата си слава и разруха. Моравата в двора бе заприличала на бабунеста изтривалка, покрита с дебел лед, а езерцето беше почерняло и замръзнало. Някои от капаците на прозорците бяха счупени, от покрива липсваха керемиди, а изсъхнал мъх чернееше по стените. Цялата постройка сякаш бавно се разпадаше. Самотна струйка дим се вдигаше от един от многобройните комини, сиво-синя на фона на ясното небе.

— Ето я и Гретчен — обяви Аларон, сочейки домакинята на майка си, старата негова гледачка, която вдигаше наръч дърва за огрев. Беше се загърнала с избледняло червено одеяло, изцапано с пепел и мръсотия. Косите й бяха бели като скрежа.

— Господарю Аларон! — изхриптя тя. — Заповядайте, заповядайте, тъкмо щях да отварям фурната.

Завързаха конете при едно старо каменно корито и пробиха дупка в леда му, след което Аларон отиде да прегърне Гретчен. Рамон предложи да изчисти конете, докато Аларон помагаше с пренасянето на дървата.

Би трябвало да е към шейсетте, помисли си той за Гретчен и потрепери леко. Толкова много се беше състарила през последните няколко години.

Аларон завари майка си във всекидневната, на стария й люлеещ се стол, увила се в едно одеяло. Тя се присви, когато чу вратата да се отваря. Аларон си спомни, че беше зървал неин портрет, нарисуван преди да замине за Йебусалим — навремето тя била изпълнена с живот червенокоса красавица, като малка червеношийка, танцуваща под слънцето. Косите й сега бяха посивели, а лицето й с две черни кухини — ужасяващо.

— Аз съм, мамо — той се приближи към нея и я целуна по челото.

Миришеше на застояло и на старо. Аларон бързо се отдръпна и седна наблизо.

— Значи най-сетне си си спомнил, че имаш майка, а? — гласът й стържеше като шкурка.

— Знаеш, че имах изпити, мамо. Свършиха миналата седмица.

— Така ли било? — отвърна тя леко заинтригувана. — Вече пораснахме, а? И сега, ще ходиш ли да се биеш с тюрбанлиите?

— Не знам. Татко иска да му помагам в работата.

— По-добре е от войната, синко. Аз поне добре го знам — тя присвиваше и отпускаше съсипаните си ръце. Лечителите се бяха опитали да ги възстановят, но от тях просто не беше останало нищо.

— Да, но всички отиват…

— Остави ги да си ходят — всичките са глупаци. Остави ги да изгорят до един. Ти стой настрана и в безопасност, сине, това е съветът ми, а пък ти прави каквото искаш — тя се намръщи. — Ван още ли се опитва да те уреди с онзи малката самонадеяна Уебър?

— О, да.

— Пф, не си хаби времето с нея, момче. Крадливото ти силацианско приятелче ли дочувам отвън?

— А, да. Знаеш ли, губернаторът присъстваше на изпитите. Или поне за първата част от тях.

— Проклетият Белоний Вълт? — тя се приведе напред. — Сладкодумният му боклук предаде всички ни на реката при Локхазан. Не бих му поверила и свинете да ми гледа.

Аларон се отказа от опитите си да проведе нормален разговор и огледа стаята. Прозорците бяха толкова мръсни, че през тях не се виждаше нищо. От презаредената камина струеше топлина. Искаше му се да не бе идвал, както винаги.

Най-сетне Рамон влезе вътре, поруменял от дългите грижи за конете в студа.

— Добро утро, лейди Тесла. Над долината от североизток се носи един въздушен кораб. Да не би вече оттук да минават търговските коридори?

— Не, обикновено отбиват на север оттук и минават през долината Кедрън към Брича. Сигурно кормчията им е сляп — отбеляза тя язвително.

— Ела да видиш, Ал — извика го Рамон. — Мисля, че е от флотата на Норостийн — двамата се оттеглиха бързо. — Как е тя? — прошепна Рамон.

— Добре — отвърна Аларон. — В едно от добрите си настроения.

Така си и беше: все още дори не го бе наругала или нарекла „неблагодарна отрепка“.

Излязоха навън, заслониха очи и се взряха в очертанията на кораба, насочил се право към имението.

— Какво правят тия? — почуди се Аларон на глас. — Наоколо няма нищо. Само ще им се наложи да се влачат през горите, ако някой не ги издърпа — той напрегна очи. — Виж, дават сигнал, че ще кацат! — добави той с удивление, сочейки към такелажника, който развяваше триъгълно знаме.

— Rukka mio, вярно! — извика Рамон.

Корабът хвърли сянката си върху тях, а огромна котва се спусна от корпуса му с дрънчащи вериги. Металът се заби в тревата и разрови моравата им, влачейки се, докато корабът спре напълно. Разнесоха се викове на мъже, които свиваха платната, спуснаха се стълби и по тях слезе цял отряд от войници, водени от някакъв сержант.

— Търсим лейди Тесла Анборн — заяви той. — Тук ли живее тя?

— Да, сър — отвърна Аларон веднага, в опит да направи добро впечатление. — Вътре е. Аз съм синът й.

Сержантът беше възрастен мъж, с четинеста брада и широка челюст. Изглеждаше дружелюбен.

— Момчето на Ван, а? Казвам се Харфт, познавам баща ти — той подвикна към кораба. — Това е мястото, сър, велики магистре, и тя е вътре.

— Отлично.

От палубата без усилие скочи един маг и се понесе плавно надолу, около трийсет метра до земята, в безупречно движение.

Беше на средна възраст, оплешивяващ и доволно закръглен, облечен в богати червено-златисти одежди и с метална верижка около врата: маг от Съвета. Аларон познаваше физиономията му от града, но не можеше да си спомни името му.

— Кои са тези момчета, Харфт?

— Аз съм Аларон Мърсър, сър — отвърна Аларон. — Това е приятелят ми Рамон Сенсини. И двамата сме обучаващи се магове, сър.

При отзвучаването на чуждестранното име на Рамон и чуждия му вид, магът присви очи. След това погледна Аларон:

— Трябва да говоря с майка ти — заяви той безцеремонно. — По съветски въпрос.

Аларон се зачуди за какво ли става дума.

— Майка ми е инвалид, сър. Ще ви заведа при нея.

Магът сви рамене.

— Добре тогава. Приятелят ти може да почака тук. Аз съм великият магистър Илай Беско. Би трябвало да сте чували за мен.

Той се отправи към къщата. Аларон хвърли притеснен поглед към Рамон и побърза да го последва. Сержантът изсумтя и тръгна след тях.

Великият магистър Беско изчака Аларон да го настигне и да му отвори вратата, след което влезе в къщата, без да обърне внимание на Гретчен.

— Заведи ме при лейди Анборн — заповяда той и Аларон започна да се гневи на отношението му, какъвто и велик магистър да беше. Но направи, каквото му беше казано.

Сержантът влезе след тях и се обърна с извинителен поглед към Гретчен.

Тесла Анборн застана нащрек, когато Аларон отвори вратата към всекидневната.

— Мамо, дойде един маг от Съвета. Казва, че…

Беско го прекъсна.

— Аз съм великият магистър Илай Беско. Би трябвало да сте чували за мен.

Тя сбърчи нос.

— Беско? Спомням си, че си намери канцеларска работа по време на Бунта. Да, помня те добре, Илай Беско. Как е четвъртата ти съпруга? Успя ли да си намериш някоя, която да задоволиш? Жалко, че педерастията не помага за тези работи.

— Ще бъда кратък — започна Беско, с почервеняло лице.

— Много добре. Колкото по-малко се навърташ тук, толкова по-добре.

Беско се намръщи, но се поизпъна и продължи:

— Сестра ви, Елена Анборн, предаде императора. Обявена е за отстъпница и за главата й е установена награда. Собствеността й подлежи на изземване. В тази връзка мажоритарният й дял в имението Анборн сега е собственост на Короната. Бихме искали да ви помолим да напуснете този дом до края на месеца. Ако тя се свърже по някакъв начин с вас, сте длъжни да докладвате незабавно пред Съвета. Това е всичко — той огледа стаята. — А и без друго би било по-добре за здравето ви да се махнете от тази прогнила дупка.

Аларон погледна мага с ужас в очите, а майка му просто се изсмя язвително.

— Значи Елена най-сетне се превърна в пречка за онзи хитър подлец Гървон Гейл, така ли? Надявам се поне добре да го е подредила, за всичко, което си е заслужил.

Беско не обърна внимание на приказките й.

— Мадам, имате срок до трийсети новелеве, за да си намерите някоя друга мръсна колиба, в която да завършите дните си — той се обърна да си ходи, но се спря и я погледна лукаво. — Разбрах, че имате богата библиотека — той издрънча с кесията си пред сляпото й лице. — А аз имам злато.

— Заври го тогава в задника на приятеля си.

Беско изсумтя, изплю се в скута й и се извърна.

Натресе се право в юмрука на Аларон.

Момчето започна да се ядосва още от момента, в който Беско заговори майка му, а гневът му растеше с всяка негова дума. Съобщението му го изуми: не познаваше Елена кой знае колко, но просто беше невъзможно тя да е предателка. Съветът нямаше право да отнеме семейната им собственост току-така. А отношението на този човек бе непоносимо. Преди да се усети вече бе замахнал, а юмрукът му попадна право в носа на мага със задоволително хрущене и великият магистър полетя назад.

Преди да го застигне, Аларон бе задържан от големи ръце зад него, а сержант Харфт му изсъска в ухото:

— Престани, глупак такъв!

Аларон се замята ожесточено, докато разяреното кърваво лице на магистър Беско не се изправи пред неговото и изведнъж въздухът в гърлото му застина. Първоначално не осъзна какво му прави магистърът, но изведнъж се паникьоса, започна да рита безпомощно, неспособен да издаде и звук. Опита се да противодейства на въздушния гносис, но без амулет, опитите му бяха обречени. Зрението му започна да се замъглява, а Беско се засмя и затегна юмрука си.

— Сър, оставете го — той е просто момче… — сержант Харфт издърпа Аларон встрани от удара. — Сър, кариерата ви!

Това накара Беско да спре. Избърса кръвта от носа си с ръкав и изрева към сержанта:

— На кого му пука дали ще удуша това малко лайно? — той изви ръка и хватът върху гърлото на Аларон се затегна.

Дочу се далечният писък на майка му, а Аларон започна да губи съзнание, но изведнъж натискът изчезна и той се свлече към сержанта, поемайки си жадно дъх, въпреки болката.

Беско отново се изплю.

— Предполагам сте прав, сержант. Не си струва — лицето на Беско лъсна пред Аларон. — Чу ли, момче? Не струваш и никога няма да струваш каквото и да било — той се извърна и повтори. — И да си вън до трийсети, дърта чанто — и напусна демонстративно.

Сержант Харфт вдигна внимателно Аларон на крака.

— Добре ли си, момче?

Аларон се помъчи да отвърне, но гърлото го болеше ужасно. Кимна в отговор.

— Съжалявам, момче. И идея си нямах за какво е дошъл. Съжалявам, госпожо.

— Разкарай се, Харфт — отсече майка му, а след това добави с по-мек глас, — и предай поздрави на Маги.

Харфт кимна и заотстъпва от стаята.

— Да, госпожо.

Аларон седна на земята и разтри гръкляна си.

— Значи си наследил семейния нрав, така ли? — отбеляза Тесла. — Може би все още има надежда за теб. Но точно както на леля ти, и на теб не ти достига акъл.

— Как…? — започна Аларон, но гърлото му поддаде. — Какво е направила леля Елена?

— Нямам представа — изсумтя Тесла. — Нещо си с Волсай. Всичките до един са злобни проклетници, онези безполезни глупаци. Леля ти добре се е вписвала, сигурна съм. Тя е една безсърдечна малка загубенячка. Но пък добре знае как да забие нож. Надявам се, че им е дала да разберат на онези копелета.

Голямата зала на Норостийн бе претъпкана с богаташите на града, сред които най-вече магове, тъй като ги очакваше вечерта, в която наследниците на Благословените Триста ще покажат състоянието и престижа си и ще приветстват най-младите завършили сред редиците си. Щяха да се сключат или да се потвърдят споразумения за бракове, да се положи началото на нови кариери. Богатите немагове извеждаха на показ децата си с надеждата да хванат окото на младите мъже и жени, около които се разгръщаха събитията: това беше денят на завършващите.

Обикновено губернаторът председателстваше церемонията, но държавни дела изискваха присъствието му в Зимната резиденция в Брес и сега го заместваше норосийският крал. След края на Бунта ролята му бе омаловажена, но въпреки всичко двадесет и две годишният крал оставаше важна фигура. Баща му бе екзекутиран след Бунта и той самият бе прекарал по-голямата част от живота си в плен в двореца в Локхазан. Стройният леко стеснителен млад мъж гледаше завистливо истински влиятелните хора в собственото си кралство.

Аларон носеше най-хубавата си сива мантия. Беше подстригал косите си, които сега блестяха червеникави на светлината от гностично захранваните лампи, обрамчващи залата. Баща му беше с него. Майка му бе останала в имението, след като Ван бе подал жалба към Съвета да се предотврати изземването му. В жалбата се доказваше, че подпомагането от Елена правно се разглежда като дар, тоест не може да бъде конфискувано, а по този начин не биха могли и да изгонят Тесла Анборн от дома й — но така или иначе, със секването на парите от Елена, те не можеха да си позволят да задържат имението. Така дипломирането на Аларон ставаше още по-наложително.

Рамон стоеше до Аларон и въпреки че се бе изтупал с най-хубавите си дрехи, двамата не можеха и да се сравняват с разкоша на чистокръвните, които се носеха плавно в позлатените си кадифени жакети и плътни панталони, с ръце, отрупани със златни пръстени и изящни кожени обувки, полирани до огледално съвършенство.

Всички въздишаха по Малворн, Сет и Франсис, докато преминаваха наперено, покланяйки се на дипломантките от женския арканум, целуваха им ръце и им отправяха цветущи комплименти, при което момичетата се хилеха глуповато и се изчервяваха. Аларон наблюдаваше с отвращение следата от обожание, което се носеше след тях. Тогава видя да пристигат семейство Уебър и се опита да се скрие зад една колона, но не беше достатъчно бърз. Джина, момиче със зряло изражение, се откъсна от баща си и тръгна към него. Правите й руси коси бяха прибрани в старовремски кок, изглеждаше като че ли има намерението от завършила ученичка веднага да се превърне в почтена съпруга.

— Здравей, Аларон — каза тя и му подаде ръката си. Беше облечена в зелено-златиста кадифена дълга рокля с дълбоко деколте, което несъзнателно привличаше окото.

— О, здравей — отвърна той немощно.

Вгледа се в ръката й. Какво ли…? О, вярно! Той се изчерви, наведе се и едва доловимо я докосна с устни.

Джина застана важно.

— Как ти минаха изпитите? Уверен ли си в резултата? За мен най-добре бяха ясновидството и пророкуването.

— Мхм, добре. Супер.

Рамон се намеси.

— Buona sera, доня Уебър.

Тя бързо издърпа ръката си.

— О, здравей, и ти ли си бил тук? Как се казваше, извинявай?

— Шайтан. Всичко тук е част от кралството ми.

Джина присви леко устни:

— Мхмм. Я вижте, татко ме вика — тя посочи към баща си, който опяваше нещо на Ван. — Да отидем ли при тях, Аларон? — тя му подаде ръка.

— Ами, аз… мисля да си взема питие. Рамон?

Джина въздъхна раздразнено и си тръгна.

— Да не би пак да си промени мнението, amici?

— Тя е една тъпа крава.

— Ама е с хубав и широк ханш — забеляза Рамон. — Ще ражда по-лесно.

Аларон се изчерви, докато Рамон се кикотеше, смущавайки богаташките семейства наоколо.

— Отвратителен си — заяви Аларон. — Толкова ще ми липсваш.

— Разбира се, че ще ти липсвам. Хич няма да ти е забавно насаме с доня Уебър. Никакво чувство за хумор няма това момиче — Рамон се подсмихна. — Добре изпълва корсета си обаче.

Както винаги, чистокръвните не можеха да не им подвикнат.

— А, двете отрепки — отбеляза презрително Малворн. — Учудвам се, че въобще сте си направили труда да дойдете. Нито един от двама ви няма да си е взел изпитите — особено пък ти, дребен силациалнски плужек — обърна се той към Рамон.

Франсис Доробон ги погледна високомерно:

— В моето кралство има хиляди римонски отрепки. На никого от тях не може да се вярва. Всичките до един са крадци и лъжци.

Рамон погледна Франсис:

— Тогава защо не си ходиш там, да видим кога някой ще ти забие кинжал в гърба, о, любими кралю?

— Завръщането на семейството ми на трона в Джавон скоро ще е факт — отвърна Доробон надменно. — Походът ще ми подсигури отново законното ми място. Мисля първото ми постановление като крал да бъде да се заловят всички римонски вагабонти и да се разпнат на кръст.

Аларон пристъпи по-близо до Франсис, на езика му се заформяха гневни думи, но Малворн се намеси помежду им и двамата с Аларон се спогледаха отблизо, носовете им почти се докосваха.

— Нещо да кажеш ли имаш, Мърсър?

Пред очите му преминаха всички побои, които бе отнесъл от Малворн, и всяка капка ненавист се пропи в съзнанието му.

— Да, имам нещо да кажа. Ти си безмозъчен страхливец, който…

Малворн се изплю в лицето му и Аларон му отвърна, но плюнката му се удари в малък щит, на няма и сантиметър от лицето на чистокръвния. Той я издуха обратно с лекота и плюнката на Аларон се размаза в собственото му лице.

— Да не ти влезе нещо в окото, Мърсър? — той се усмихна. — Недей все още да правиш сцени. Не би искал да те изхвърлят и да изпуснеш голямото шоу — той се извърна да си ходи.

Аларон го хвана за рамото.

— Долу ръцете, малък червей такъв — изръмжа той, стисна Аларон за китката и я изви болезнено. — Никога повече не ме докосвай. Никога — той избута Аларон и се изнесе важно с приятелчетата си.

Аларон проплака, но най-лошото беше да види чуждите чистокръвни родители да се подсмиват прикрито на болката му.

Иззвъня камбана и един глашатай оповести началото на церемонията.

Всички се изсипаха в главната зала, където губернаторът обикновено изслушваше жалбите и молбите на гражданите. Богато украсеният му трон стоеше празен в отсъствието му, а кралят трябваше да седи под него на по-семпъл стол. В цялата зала всички колони и арки бяха инкрустирани с форми на листа, покрити с позлата. Картините на тавана изобразяваха сцената на възнесението на Кориний. Безбройните гностични светлинки се улавяха и отразяваха от кристалните полилеи, а и гостите не оставаха по-назад в блясъка си. Дами с огърлици с висулки от безценни морски перли вървяха грациозно под ръка редом с маговете, досущ като осветителни тела. Разменяха се високопарни реплики, а невидимите за окото вълни на съперничество и власт прииждаха и се отдръпваха.

Аларон се опита да си възвърне настроението като си се представи като един от тях. Все пак имам четвърт магьосническа кръв. Това хич не е зле. Само ако успея да се отлича по време на Похода… Представи си хората и норосийския крал, който вече не беше кукла на конци, а пълноправен владетел. Изправи се, лорд Аларон, Освободител на Кралството, доближи се до трона на благодарния си крал!

Само че тъкмо сега, докато обявяваше началото на церемонията, кралят приличаше повече на някой раздразнен младок.

— Дами и господа от Норос, приветствам великия магистър Беско да започне церемонията — заяви той без никакво въодушевление.

Беско! Гърлото на Аларон се сви, сякаш трахеята му разпозна този мъж.

Великият магистър започна да чете реч, написана от губернатор Вълт, напомняща за великите традиции на норосийските магове, за отминалите славни дела на хора, завършили тези два най-престижни колежа — „Турм Заубърин“ и „Сейнт Ивет“. Бяха припомнени имената на по-известните им възпитаници, много от които присъстваха в залата сега, всички до един от които чистокръвни. Нито един от генералите от Бунта не бе споменат, освен самия Вълт, макар много от тях да бяха завършили там, и лелята на Аларон, Елена, също явно не заслужаваше упоменаване. Речта обаче съдържаше собствените „щастливи спомени“ на Вълт за годините му в колежа, поздравяваше завършващите за усилията им и им пожелаваше всичко добро в блестящото им бъдеще в служба на императора. На Аларон му се стори като цяла вечност.

След това думата взе директорът Гавий. Той също бърбори с часове и търпението на Аларон достигна предела си. Аларон опита да се успокои като оцени наум представянето си на отделните изпити. Пресметна, че крайната му оценка би трябвало да е около седемдесет — доволно над необходимите, за да завършиш петдесет и девет, и достатъчно, за да получи бронзова звезда — най-ниска от наградите за заслуга, но все пак достойна за уважение.

Към Гавий се присъедини и директорката на „Сейнт Ивет“, която започна да привиква отпред своите възпитанички. Джина изглеждаше ослепително самоуверена, когато получи сребърна звезда, похвално добра награда. Разбирам, защо татко толкова много настоява за нея. Аларон прехапа устни, усещаше как стените се затягаха около него, стесняваха пътя към бъдещето му.

Тогава дойде и редът на момчетата от „Турм Заубърин“. Гавий изрече тържествено:

— Дами и господа, някои випуски се открояват спрямо други, но това, разбира се, зависи от качествата на кандидатите. Тази година бяхме благословени не с един, а с цели трима ученици с ненадминати качества. Искрено вярвам, че един ден спомена за тазгодишния випуск ще се възроди с възхищение, именно заради тези трима благословени младежи, които огряваха старите и почетни кули на колежа ни.

Рамон жестикулира към Аларон, сякаш му се повдига.

— Първият от тези изключителни млади мъже е Малворн Андеварион.

Малворн се изправи и отиде да си вземе резултатите. Очите на майките светнаха, възрастни стари моми облизаха устни, а дъщери се хващаха за гърдите. С черни коси, завиващи се в къдрици към раменете, със зряло и великолепно лице, уловило хилядите светлинки и отразяващо ги като ореол около главата му, той беше олицетворението на легендарния боен маг от битките за завладяване на Римонската империя.

— Малворн е син на Джейс Андеварион, велик генерал, чиято служба в името на императора се помни със своите доблест и храброст, демонстрирани в лицето на беда — Гавий продължаваше, а Аларон тихичко изсумтя; бащата на Малворн бе пълен провал, самоубил се след като бил опозорен при падението от войската на Роблър по време на Бунта. — Малворн бе истинско откритие, не само заради ненадминатите си способности и безпогрешното си възпитание, но и заради всеотдайния си стремеж към отлични постижения. Той беше ученик за подражание, винаги любезен, учтив и отзивчив към приятелите си. Дори, за пръв път от много години насам, е сред успелите да достигнат нивото на трансмаг, докато са все още обучаващи се.

Последното разкритие си спечели общо одобрително ахване и бурни аплодисменти. Аларон гледаше как Малворн попива доволно всичко, макар че се мъчеше да изглежда скромен. Само ако хората знаеха какъв побойник и подлец си всъщност, каза си той намусено. След това се замисли. Може би нямаше да има ни най-малко значение. Дори щяха да ти се възхищават още повече.

Гавий награди Малворн със златна звезда, най-високото отличие.

— Малворн прие длъжност в Къркгард, защитниците на вярата. Кариера, в която го очаква ненадмината слава.

След това Гавий вдигна амулет перла и го постави в очакващите ръце на ученика. Малворн вече не можа да се сдържи. Вдигна високо ръцете си с искрящия скъпоценен камък и изръмжа. Всички аплодираха тази постъпка на младежка жизненост. На Аларон му приличаше повече на чиста триумфираща арогантност.

Минутка след като изчака всички аплодисменти да стихнат, Малворн застана от лявата страна на кралския трон. Кралят изглеждаше завистлив и странно незначителен, застанал до него. Гавий започна отново:

— Вторият от моето „златно трио“ е Франсис Доробон, законният крал на Джавон. Франсис беше примерен ученик, който много ще ни липсва. Хората, които го опознаят, ще се срещнат с истинската същност на доброто възпитание, както в прилагането на гносиса, така и в обноските, достойнството и поведението. Представям ви, дами и господа, принц Франсис Доробон от Джавон — още аплодисменти, още наперени стъпки. И още една златна звезда.

Аларон наблюдаваше с отвращение цялото това окуражително потупване по рамото. Когато аз си получавам амулета, ще го приема тихичко, без да се перча като младо петле.

Гавий продължи:

— Обикновено връчваме амулетите на дипломантите по азбучен ред, но днес ще си позволя да изменя малко поредността. Извинявам се на всички младежи за тази малка промяна, когато очевидно всички нямат търпение да узнаят резултатите си. Но сега би било редно да приветствам на подиума третия от моето „златно трио“ — Сет Корион, син на Калтъс Корион, фелдмаршал от Юга.

По-сдържани аплодисменти отекнаха тук-таме из залата. Аларон се замисли за причината — дали хората помнеха Корион от времето на Бунта или просто знаеха какъв малък страхлив позьор е всъщност Сет? Щеше да е хубаво да е заради второто, колкото и малко вероятно да е, призна си Аларон.

Гавий се посуети малко и около Сет, макар думите му да не бяха толкова възвишени, колкото отправените по адрес на Малворн и Франсис. Отбеляза, че генерал Корион не е могъл да дойде на церемонията по същия повод, който задържаше и губернатора извън града.

— Сигурно е нещо много важно — Аларон дочу как някой прошепна.

Сет изглеждаше скован и блед, когато се поклони пред великия магистър, за да получи златната си звезда.

Не трябваше да си мигнал, Корион, мислеше си мрачно Аларон, припомняйки си как съученикът му се срина по време на изпита по оръжия. Чудя се кого ли е подкупил величавият фелдмаршал, за да не скъсат сина му.

Тримата дипломанти стояха един до друг до трона, без да се поглеждат. Аларон се зачуди дали наистина се разбираха толкова добре. Големите самочувствия винаги се сблъскват, казваше баща му, винаги щом видеше заедно неколцина властни мъже.

Гавий продължаваше с Борон Фънт, който, разбира се, щеше да работи за Църквата. След това бе ред на Грон Кол, който се подсмиваше самодоволно, сякаш току-що е изиграл страхотно всички присъстващи — но нито един от „приятелите“ му не му стисна ръка сега, когато пътищата им вече се разделяха. А и той не показа да го е грижа.

Гавий отново помоли за внимание:

— Дами и господа, искам да поканя Аларон Мърсър.

Сърцето на Аларон подскочи. Той пристъпи напред с усещането, че въздухът наоколо започва да се точи като меласа. Лица се извръщаха с любопитство да видят кой бе следващият кандидат, разнесоха се аплодисменти от учтивост. Той се поклони на краля като на сън и застана очакващо пред Гавий — искаше просто да се приключи. Дръж се естествено, сведи почтено глава. Погледът му срещна баща му, който му кимна окуражително.

— Дами и господа, ученикът Аларон Мърсър, маг от трети ранг, заслужи бронзова звезда за усилията си по време на изпитите.

Слава богу! Аларон успя да се усмихне, но Гавий продължи:

— Но нашите ученици трябва да преминат и през един друг изпит — гласът му стана сериозен. — И това е изпитът на характера. В случая с Аларон Мърсър имаме младеж, чийто буен нрав, безочливо поведение, атеистични наклонности и груби обноски го правят непристоен за притежанието на амулет или службата за империята. Затова и ние оттегляме амулета си и обявяваме Аларон Мърсър за провален маг. По волята на Короната му забраняваме да използва гносиса или да притежава амулет оттук насетне.

Всички в залата зяпнаха напълно изумени. Коленете на Аларон омекнаха. Единствено убеждението, че халюцинира, му помагаше да не се свлече на земята. Но Гавий изглеждаше напълно плътен и реален, когато се изправи, посочи го заклеймяващо и обяви гръмогласно присъдата му:

— Аларон Мърсър, империята и Кор те отричат! Напусни незабавно!

В залата се възцари пълна тишина. Всеки поглед бе върху него. От години не бяха скъсвали някого и определено никога не бяха изтъквали подобни основания. Аларон усети как земята под краката му изчезва, едновременно се носеше във въздуха и падаше надолу, изложен на показ пред всички осъждащи погледи. По лицето на Малворн се разля самодоволство. Франсис Доробон сияеше, изражението му излъчваше злорадо щастие. Сет Корион го гледаше с ококорени очи, сякаш бе видял мъртвец да се изправя от гроба си.

В този момент се разнесоха виковете на Ван Мърсър:

— Гавий, мазно лайно такова, не можеш да го направиш! Покажи ми разрешителното си! Покажи ми какво ти дава правото на подобно нещо! Предизвиквам те, чревоугодно пиянде такова — покажи ми!

Надигнаха се и други гласове, но Аларон не разбираше какво казват. Ушите му свиреха, думите не означаваха нищо. Отправи празен поглед към месестото лице на директора, а след това и към обърканото и безсилно изражение на краля. Беско се хилеше ликуващо и сочеше с пръст вратата. Нечии ръце го хванаха за раменете, тъкмо когато го обзе внезапен пристъп на ярост, накарал го да се впусне напред, но стражите вече го държаха здраво и го теглеха извън залата, към обширната празнота на приемното помещение. Видя как теглиха и баща му до него, но той не се съпротивляваше, а само крещеше:

— Ще се погрижа да те уволнят, Гавий!

Стражите ги пуснаха в началото на стълбите. Баща му го прегърна.

— Ще се борим с това, сине, обещавам ти. Не могат да направят подобно нещо, не и на основа оценка на характера. Ще се обърна ако трябва и към губернатора — той притисна Аларон към себе си.

Аларон усети как стомахът му се преобръща. Пред очите му се носеха лицата на чистокръвните, физиономията на Беско и самодоволната усмивка на Гавий. Замисли се за губернатор Вълт, също един от чистокръвните. Щеше ли да му пука за несправедливостта към един четвъртак, син на търговец? Никога няма да ме пуснат да завърша.

Ван Мърсър се бори със зъби и нокти за сина си, но Люсиен Гавий отказваше да се срещнат, а от Съвета го спъваха на всяка крачка. От изгубените часове в опити да се срещне с членове на Съвета пострада и работата му. Семейство Уебър се оттеглиха от приятелския му кръг, както, за негово изумление и болка, направиха и всички останали семейства на магове, с които дружаха. Бе смятал много от тях за истински приятели.

Рамон бе получил минималната оценка, за да завърши и то при условието, че се присъедини към някой легион по времето на Походите и служи в армията за четири години. Стоеше с Аларон почти през цялото време. По-късно той разбра, че го е правил, за да е сигурен, че няма да се нарани, както почти всички провалили се магове постъпваха. Но Рамон нямаше как да остане завинаги, трябваше да се върне в селото си в Силация, за да види майка си и да уреди необходимото преди да започнат задълженията му в легионите.

— Ще са ме оженили още преди да съм стъпил на родна земя — пошегува се Рамон преди да тръгне, но това само напомни на Аларон, че Уебър бяха прекратили всякакви преговори с тях. Не можеше да се накара дори да изпрати приятеля си.

Фестивалът за рождението на Кориний отмина. Ван купуваше подаръци от името на Аларон, защото момчето нямаше смелостта дори да напусне къщата. Навън не обичаха провалилите се магове, те бяха лесна мишена за побойниците в околността и не получаваха никаква закрила от властта.

Когато Ван най-накрая успя да приклещи кмета, той му каза да спре да губи времето на съветниците и да създава тревоги на градската управа. Той си тръгна ядосан, заклевайки се, че ще се обърне директно към губернатора, когато той се върне от Зимната резиденция. Аларон се сви на кълбо под чергата пред огнището им и затвори очи. Лежа там с часове, докато огънят не изгасна.

12.
Военен съвет

Гносисът

Гносисът е силата на Бог, дарена на маговете, за да поддържат вярата в Кор.

Свещена книга на корианството

Силите на маговете произтичат от самия Шайтан.

Калистам, Свещената книга на Амтех

Гносисът е вид инструмент. Не разполагаме с доказателства, че Кор или което и да е друго божество са замесени при откриването му или че която и да е божествена сила упражнява морален контрол над носителите му.

Антонин Мийрос, Ордо Коструо, 711 г.

Форенса, Джавон, континента Антиопия

октен/новелеве, 927 г.

девет-осем месеца до Лунния отлив

Елена виждаше как ден след ден Сейра се променя, с отговорността, падаща върху плещите й. Помагаше й с каквото може, но момичето беше принудено да се справя с прекалено много нови предизвикателства, решения и сътресения. Борса се превърна в нейна втора майка, бършеше сълзите й на тъга, безпомощност и гняв и държеше Тимори настрана, щастлив и далече от сестра му, когато тя имаше нужда да се съсредоточи върху наложителните задачи. Жената някак познаваше и точно кога Сейра имаше нужда да види братчето си, да го прегърне силно и да го успокои. Но успокоението идваше все по-трудно, докато липсата на вест от Брокена се проточваше със седмици.

Според законите за наследяването Тимори заемаше по право кралския трон, като по-големите му сестри оставаха негови законни регенти, докато не навърши шестнайсет години — законите обаче се нуждаеха и от меч, който да ги наложи, а голяма част от армията на Нести бе останала в Брокена при Олфъс. Междувременно Паоло Кастелини имаше задачата да подготвя Нести за война. С нестихващ ентусиазъм, той се хвърли в обучението на мъжете си. Беше наредил да оцветят всичките мишени за стрелците в цветовете на флага на Горгио, на войниците им се харесваше.

Лоренцо се възстановяваше бързо благодарение на изцелителния гносис на Елена. Тя се радваше на бързото му оздравяване, но се притесняваше, че той бе започнал да вижда общото им изпитание като нещо, което ги свързва. Не му позволи да я целуне отново, въпреки че той не спря да се опитва. Сама не разбираше защо се съпротивлява, особено когато знаеше, че Гървон и Вейдия са заедно, но просто не искаше да се подаде на изкушението. Тогава щеше единствено да се възползва от привързаността на Лоренцо.

По собствено предложение, Харшал али-Асам се превърна във връзката им с джафите. Когато между римонските родове избухваше неразбирателство, джафите обикновено с радост наблюдаваха свадата, а след това се съюзяваха с победителите.

— Сега е различно — каза той на Сейра, потривайки нервно гладкото си теме и й описа плана си да привика джафите на страната на Нести както си му е редът. — Горгио няма и да заподозрат.

Горгио мразеха джафите и ценяха високо собствената си „расова чистота“, дори и тя да ги правеше негодни за кандидати на трона.

— Ще си има своята цена обаче — предупреди Харшал. — Ако успея да ви набавя подкрепата на джафите, то тя няма да бъде безусловна.

На следващия ден, получил съгласието на Сейра, той изчезна в пустинята.

— Нека да разберем кой са нашите приятели сега, когато обстановката в Брокена е напрегната — отсече Сейра и изпрати свои пратеници не само към Брокена, но и към Локтис, Бароз и дори към крепостта Крак ди Кондотиори. Вестителите бяха собственоръчно подбрани от Паоло, а Елена ги наблюдаваше във водна повърхност, проследяваше движението им чрез гносиса си, докато разстоянието помежду им прекъснеше връзката. Преди пратениците да се завърнат обаче, се появи група бежанци, сред които и високопоставени държавници на Нести, с разказ за убийството на краля и настъпилото нашествие. В малките часове на нощта войниците на Нести били изненадани и надвити от армията на Горгио, без дори да подозират, че се е намирала толкова наблизо. Оцелелите били оковани във вериги и изпратени на север в мините на Горгио.

Бежанците потвърдиха съдбата на краля: Олфъс Нести беше мъртъв, а Алфредо Горгио се бе настанил в Брокена с войската и поддръжниците си. Той съобщил пред кралския двор, че Сейра и Тимори също са мъртви и народът бе останал скован от ужас. Засега страхът поддържал мира, а присъствието на Гървон Гейл, Рът Сордел и някакви други магове, с които той пристигнал, подсилвало смута.

За тяхна радост, Солинда беше жива, но войниците разказаха, че се е спогодила с този нов режим.

— Принцесата се е продала на Горгио — измърмориха те мрачно, разказвайки как Солинда е танцувала с Фернандо Толиди в двореца, а красивият рицар всяка сутрин излизал от спалнята й.

Елена се опита да успокои Сейра:

— Съществуват десетки начини да използваш гносиса, за да прелъстиш някого, Сейра. Не губи вяра в нея.

Но ясно виждаше как вярата на Сейра в сестра й се разколебава. Законно Солинда също бе регент и беше много възможно Горгио да я използват, за да оправдаят легитимно присъствието си там.

Сейра създаде нов регентски съвет. В него бяха назначени Елена, Паоло, Харшал али-Асам, както и Лоренцо, новият началник на личната й охрана. Срещнаха се в заседателната зала на Крак ди Фаради, въпреки че дори през стените проникваше шумът от възстановителните дейности след вилнеенето на Самир из крепостта. Елена и Сейра оставиха мъжете да се настанят по местата си, преди да влязат в залата. По бузите на Елена бяха размазани два кърваво червени отпечатъка от устни, които привлякоха погледите на присъстващите — първо любопитни, а след това изпълнени с разбиране.

Няколко благородници от Нести, които бяха успели да избягат след преврата в Брокена също бяха там: Пита Розко — оплешивяващият и приветлив управник на хазната; навъсеният Луиджи Гиновиси — разпоредник на семейните приходи и пълна противоположност на оптимистичния Розко; граф Пиеро Инвейльо — заможен принц-търговец, с голям опит и трезва преценка и сър Лука Конти — рицар с посивели коси, представител на благородниците земевладелци, той бе извел в безопасност със себе си много от войниците на Нести след покушението в Брокена. Синьор Иван Прато, млад интелектуалец и солански друид, седеше срещу подозрителния и докачлив проповедник Акмед ал-Истан. Надяваха се скоро да присъстват и други джафи от Рибан и Либис, но това зависеше от Харшал, който тъкмо се бе завърнал, изморен, но доволен.

Амтехианите имаха определен ритуал, който изпълняват по време на обществени срещи, на които присъстват джафи жени — Семейната мантра. Всички присъстващи се назоваваха като семейство пред Ахм и жените имаха право да покажат лицата си. Сейра направи жест към скриптуалиста Акмед, който произнесе словата както на джафи, така и на римонски, след което тя и Елена свалиха качулките си и принцесата ги въведе в скорошните сбития.

— Господа, всички сте чули вестта: баща ми е мъртъв, а главата му е била забодена на копие върху стените на двореца ни в Брокена — гласът й потрепери от гняв. — Алфредо Горгио е дошъл от юг с войската си и е обсадил града. Половината от нашите войници са били избити или задържани в плен. Стотици жени са останали вдовици и ден и нощ аз чувам техните стенания. Сестра ми се е превърнала в играчка в ръцете на Фернандо Толиди. Ако той се ожени за нея, може да се обяви за пълноправен регент.

Граф Инвейльо се наведе напред:

— Позволете, принцесо, но ако вие самата се омъжите, дори подобен съюз между Толиди и Солинда би бил незначителен — самият Инвейльо имаше млад и подходящ за жених син. — Вашият съпруг ще се превърне в Баща на фамилията и следователно пълноправен регент, докато Тимори не навърши пълнолетие. Ако тя се омъжи, то и вие трябва да го направите — той отправи елегантен жест към всички на масата. — Simplicio. Колко по-просто от това!

— Предполагам, че ще предложиш някой от твоите синове, Пиеро? — отбеляза Луиджи Гиновиси, предизвиквайки бурната реакция ни всички присъстващи.

Сейра вдигна ръка в опит да въдвори тишина, но успя да я постигне, едва когато удари силно по масата.

— Господа! Може и да не ви се хареса, но и аз държа на ред, точно както баща си! — тя отправи гневен поглед към всички и смутени, мъжете измънкаха извиненията си. — „Не се жени и не тръгвай на война прибързано“ — отбеляза тя. — Така казваше баща ми, така смятам да направя и аз. Няма нужда да се омъжвам — аз съм по-голяма от Солинда, а тя е все още непълнолетна. Без моето позволение, бракът й е незаконен. А и тъй като Алфредо Горгио разпространява сред народа, че истинските Сейра и Тимори Нести са мъртви и че ние сме някакви самозванци, дори и да се омъжа, това не би повлияло никому.

Всички признаха, че тя има право.

— Това, което трябва да направим, е да си върнем Брокена. В кралския дворец сега се разполагат Горгио, а това означава, че ръкавицата е хвърлена. Ето това най-много ме притеснява — баща ми свали знамената на Доробон преди шест години! Искате ли те да се издигнат отново над страната ни?

Мъжете изръмжаха неодобрително и свиха юмруци при мисълта.

— „Не се жени и не тръгвай на война прибързано“, казва принцесата — обади се проповедникът, — това са думи от Калистам. Баща ви сигурно ги е прочел там. Съгласен съм, не бива да се омъжвате прибързано — или поне така прибързано, че единственият ви възможен избор да е синът на граф Инвейльо. Сред джафите има мнозина силни принцове, а и има много повече битки, които да бъдат спечелени, повече победи, отколкото един Инвейльо може да ви подсигури. Достатъчно дълго бяхте девица, принцесо. Време е да се превърнете в жена, в името на кралството ви.

Сейра се намръщи, смутена от така откритото споменаване на девствеността й.

— Повтарям, няма да се омъжа прибързано за никого, без значение от произхода или вярата му. Не съм някаква си обявена в игра награда! Днешната среща е предназначена за обсъждане на военни решения на военния проблем пред нас. Достатъчно ясна ли съм?

По строгото орлово лице на проповедника се изписа недоволство, но Сейра продължи:

— Сър Лука, с каква численост разполагаме и каква е готовността им за действие?

Лука подръпна брадата си и съобщи:

— Принцесо, Нести поддържат постоянна сила от около хиляда копиеносци, но можем да се разгърнем в седем пъти по-голяма численост при необходимост. Цивилната стража на Брокена остана безучастна при нападението на Горгио. Как бихме могли да сме сигурни във верността им? Войниците сигурно са се продали на Гейл, преди той и маговете му да атакуват — рицарят се вгледа в Елена. — И въпреки това тук на масата ни седи един от неговите агенти.

Настъпи внезапна тишина и Елена погледна воина изпитателно:

— Какво искате да кажете с това, сър Лука?

Възрастният рицар я погледна право в очите:

— Вашите „колеги“ убиха нашия крал. Рът Сордел сега е дясната ръка на Алфредо Горгио. А ето, че и вие сега сте сред нас, точно както Сордел беше неотлъчно до крал Олфъс — той вдигна заплашително пръст към нея. — Знаехте ли за тези кроежи, доня Елена?

Всички очи се извърнаха към нея. Елена пое дълбоко дъх, изпъна спокойно ръце и отвърна:

— Справедлив въпрос — все пак врагът беше този, който ми плащаше. Но нека да подчертая следното: беше. Нямах представа, повече от когото и да е тук, за случилото се. Смятах, че властта на Нести е непоклатима. И се кълна пред всички ви: нямах ни най-малка представа, че той крои подобно нещо.

— Той? — повтори озадачено граф Инвейльо. — И кой е този „той“? — попита, въпреки че знаеше много добре за кого става дума.

— „Той“ е Гървон Гейл, графе.

— Бившият ви работодател? — запита риторично граф Инвейльо.

— Точно така.

— И любовник — добави той и из масата се разнесе тихо неодобрение.

Елена усети как поруменява, въпреки че бе очаквала подобна забележка.

— Не, всичко между нас приключи много отдавна.

— „Много отдавна“ казвате. И кога за последно си легнахте с него?

— Преди година или повече — той вече си има друга, която честно казано може да си го държи колкото иска, лъжливия му негодник.

— Беше ли крал Олфъс осведомен за връзката ви?

— Вероятно — вие очевидно сте — отбеляза тя хапливо. — Но аз така и не разбрах за планираното нападение. Интересно защо вие не сте го предвидили?

— Може би защото никой не ми го нашепна на ухо в леглото ми — отвърна графа. — Да, виждам, че сте все още тук, доня Елена, и разбирам, че се сражавахте и убихте Самир Тагуейн — но как да знаем ние, че той не е бил просто една заменима пионка във вашите схеми? Как да сме сигурни, че това не е поредната ви хитрина, с която да спечелите доверието ни, за да ни измамите отново? Знам, че Гървон Гейл е достатъчно проницателен и подобен кроеж не би му бил чужд — тогава каква гаранция да имаме ние, че продължаващото ви присъствие тук не е част от неговия основен замисъл?

Той се огледа около масата, много глави се поклащаха, някои по-спокойно, други по-енергично.

Лицето на Сейра бе строго и изопнато:

— Елла спаси живота ми, както спаси и Лори и Тими — с очите си видях какво направи! — извика тя, а Лоренцо кимаше енергично в съгласие. — Губим си времето, граф Инвейльо. Аз вярвам напълно на Елена, трябва да й се доверите и вие — тя се отказа от всичко, което притежава, за да остане тук. Изгуби цялото си богатство, захвърли го, за да защити мен и моя брат. Заслужава доверието ни. Тя има моето доверие.

Инвейльо се намръщи:

— Наистина ли се е отказала от състоянието си? Ако го държи мъжът, за когото тя твърди, че вече не е неин любовник обаче, то предполагаемото „загубено“ може много лесно да се възстанови.

Елена удари по масата и се изправи.

— Много добре. Ще оставя защитите непокътнати. Ако искате съвета ми относно враговете ви и действията им, можете да ме потърсите. А ако не ми вярвате, решавайте си сами. Аз оставам в служба на Сейра и Тими. Останалите от вас — правете каквото си знаете.

— Стой! — отсече Сейра. — Аз решавам кой ще влиза и напуска тук: аз съм регент! Зарекла си се в служба на мен, така че аз решавам кога да си тръгнеш или останеш — погледът й премина през всички, всяка клетка от нея засвидетелстваше, че е дъщеря на баща си. — Едно да е ясно: доня Елена е мой доверен защитник. Без присъствието на някой маг тук, тази среща не може да бъде запазена в тайна — спомнете си защо татко въобще нае магове да работят за него! Без Елена сред нас, като нищо можем да поканим Алфредо Горгио да се присъедини още тук и сега — тя вдигна поглед към Елена. — Вчера вечерта тя се закле във вярност към Нести както пред друид Прато, така и пред проповедник Акмед и то с най-висшите и свещени кръвни клетви пред Ахм и пред Сол. Аз управлявам живота й, аз решавам на кого да дам ръката й в брака, аз отсъждам богатството й. Всички ли разбраха добре? Елла е една от нас, до смъртта си — тя посочи кървавите отпечатъци от устни на бузите на Елена. — Желаете ли тя да се закълне отново пред всички вас?

Мъжете измърмориха нещо под носа си, тръскайки глави. Сейра направи жест към Елена да седне и тогава тя срещна погледа на Инвейльо, който й кимна много леко. Добре, много добре. Разговорът беше протекъл точно както го бяха планирали от по-рано: ако Елена смяташе да им бъде полезна, беше необходимо да се премахнат всякакви възможни съмнения на мъжете относно нейната преданост. Съзнанието й я отнесе отново в предходната вечер — ароматът на тамян, ножът, прорязал китките й. Отдавам живота си на Нести. Решението не беше трудно, всъщност беше го направила още в момента, в който се опълчи на Самир. И все пак беше изпитала почти набожна радост, когато наля кръвта си в семейната чаша за причастия на Нести и загледа как Сейра отпива от нея и докосва кървавите си устни в двете й бузи. За римонците не съществуваше по-висше обвързване. Да се усъмни в господарката си вече означаваше да се усъмни в самия Сол.

— Много добре. Смятам въпросът за приключен. Продължаваме нататък! — заяви Сейра и се обърна вляво от себе си. — Харшал, вие сте разговаряли с емирите. Как реагираха джафите относно смъртта на баща ми?

Харшал заклати глава неспокойно:

— Съвсем естествено, загрижени са. Смятат, че Доробон ще се завърнат и Джавон ще остане безпристрастен към шихада. И не са никак доволни от това. Племената харкун говорят за въставане срещу всички римонци и очистване на земята. Номадите не правят разлика между Нести, Кестрия, Горгио или който и да е друг римонски род.

Мъжете от Нести избухнаха в отвращение.

— Преди да дойдем ние, тези земи бяха една безплодна пустош с няколко номадски племена, навъртащи се около водните източници — изръмжа Гиновиси. — Нямаше никакви богатства, абсолютно нищо! Ние посадихме маслиновите гори и лозята, ние открихме мините и ги развихме! Тези земи процъфтяват благодарение на римонска пот и труд! — главите около него закимаха одобрително.

Харшал се намръщи:

— С цялото ми уважение, тъкмо такива думи подклаждат гнева на моя народ. Говорите сякаш тук не е имало нищо преди вие да дойдете, въпреки че всеки град в Джа’афар съществува от векове преди вашето пристигане. Не сте построили никои от нашите храмове Дом ал-Ахм, нито един от емирските дворци. Богатствата, които жънете на земите ни, рядко достигат до самите джафи, въпреки че мнозина мъже работят във вашите мини, маслинови гори и лозя. Помежду ни съществува примирие и понякога в благородническите семейства се сключват смесени бракове, но много джафи нямат почти никакъв допир с римонците. Ние сме два напълно различни народа, на които се налага да населяват една и съща земя.

Последва нова вълна от недоволство, този път още по-отбранителна, и Сейра трябваше отново да удари по масата, за да подсигури тишина. Тя даде знак на проповедника, който кимна енергично с благодарност.

— Аз също разговарях много със сънародниците си след службите в Дом ал-Ахм. Народът ни е съпричастен към тъгата ви, господарке. Мъката и гневът ни от убийството на майка ви и леля ви са неподправени. Те бяха джафи, едни от нас и ние много ги обичахме. Помним несправедливото господство на Доробон. И ви подкрепяме духом. Но бихме искали да уточним две неща: какво ще стане с шихада? Баща ви не даде своята клетва преди да бъде убит. И още по-важното: кога римонците ще станат едно с джафите? — той вдигна ръка, за да предотврати възраженията. — Да, спазихте повелята на Проповедника и свързахте кръвта ни чрез бракове, но винаги партньорът с по-висша власт е от римонски произход: вземате за жени благороднички от джафите, за да ви родят деца, отговарящи на условията за наследяване на короната, но ги превръщате в римонки. Запазвате соланската си вяра и младите джафи момичета, дошли като ваши съпруги, трябва да приемат вашата религия. Всичките ви обичаи са римонски. По принуда присъствате на наши церемонии и след това хуквате да търсите някой друид, за да ви пречисти! Службите ви към Проповедника са само празни думи — той не обърна внимание на мърморенето по цялата маса и добави със строго изражение. — Държите си богатствата и не ги разпространявате — няма и един беден римонец, а сред джафите, с изключение на властващите родове, няма никакви богаташи! Законите ви позволяват само на малък кръг от джафи да гласуват, когато се провеждат избори за нов крал! Обръщате се към джафите за подкрепа, когато сте в безизходица, но не правите нищо, за да заслужите помощта им. Затова и ви питаме: Защо трябва да ви съдействаме?

Избухна нов смут, но Сейра незабавно тупна по масата и извика:

— Silencio! Тишина! — тя се озърна около себе си — Господа, обмисляйте добре това, което изричате. Престанете инстинктивно да скачате да ни защитавате — извиках проповедник Акмед сред нас днес, тъй като е крайно време да обсъдим въпросите, които не ви се иска да чувате — тя посочи към бюста на баща си наблизо. — Баща ми много обичаше да казва: „Истината е във възприятията“. Означава, че това, в което вярвате, без значение дали е правилно или погрешно, това е нашата истина, която се изменя от нашата същност, от изживяванията ни, пола, произхода, религията, историята ни. Така че, когато проповедник Акмед казва, че джафите не харесват Нести, не бързайте да му отвърнете, че греши, и че напротив, те ни обичат. Чуйте го добре и се запитайте: „Защо тяхната Истина е такава?“ или „Каква поука да си изведем от това?“

В стаята настана тишина. Елена потрепери: чувстваше се като че ли Олфъс Нести говори чрез устните на дъщеря си отвъд гроба си. Сейра ги наблюдаваше, опитваше се да предвиди реакциите им. Пита Розко, който досега не бе изрекъл много, кимаше бавно. Луиджи се мръщеше. Лоренцо и Харшал разменяха погледи на взаимно съгласие.

Най-сетне Розко проговори, потривайки закръглената си брадичка замислено:

— Е, какво би могло да обедини Нести и джафите, проповеднико? И каква ще е цената?

Акмед присви очи:

— Добре казано като за човек на парите, господин Розко. Но не за монети ви говоря аз: говоря за вяра и братство, за равенство пред законите и пред Ахм. И преди ни откупуваха със злато, но то винаги свършваше обратно в хазната на римонците. Даряваха ни земи, които по право са наши и никога не са били ваши, че да ги раздавате. Римоснките дарове винаги пристигат с някаква цена! Това, което ще затвърди връзката между Нести и джафите, трябва да е по-основополагащо, и въпреки че ще започне във върховете, трябва да достигне и обикновения човек.

— Нека Нести приемат амтехианската вяра. Нека принцесата се омъжи за джафи принц и му роди амтехианска челяд. Нека римонците споделят тайните на своите лозя, маслинови насаждения и мини, които ги правят така заможни! Нека римонски хляб нахрани бедните джафи. Нека металът от римонските мини достигне и до броните на нашите емири. Нека заграбените земи бъдат върнати или поне продадени на достъпна цена. Нека римонци и джафи се присъединят към братята ни в Кеш и заедно да изчистим земите ни от неверниците. Ето така могат да се спечелят сърцата на джафите, така най-сетне ще бъдем един народ.

Сейра се намеси, прекъсвайки отворените в готовност за коментар уста на присъстващите:

— Почакайте за минутка, господа. Помислете добре върху думите на проповедника и след това изразете добре преценените си отговори, а не просто моментните емоции.

Елена наблюдаваше и се чудеше къде се бе дянала нейната нежна млада принцеса. Сейра се държеше като някакъв сенатор от Рома, не като непорочна млада дама. Но тази част от нея винаги бе съществувала, проявявайки се в начина, по който командваше близките си, в начина, по който попиваше всяка дума на баща си. Излизаше наяве и в дългите й разговори с Елена за несъвършенствата и неправдите на този свят, докато седяха в кръвната кула, заобиколени от свитъци с философски мисли или речи на римонски сенатори, писания за делата на императори и религиозни трактати. Тя винаги се отдаваше на размишления. Просто до сега дори не подозирах за лидера, който се крие в нея. И се обзалагам, че няма да иска да се откаже толкова лесно от този си пост, дори когато времето настъпи…

Веднага щом минутата приключи, граф Инвейльо вдигна ръка.

— По никакъв начин няма как да раздадем оръжие и доспехи на джафите. Добивът от мините ни стои в основата на властта ни — ние ги открихме, ние ще си прибираме добитото. Нашите воини трябва да разполагат с по-добра екипировка, за да компенсират числената си недостатъчност. Всичко това е невъзможно! Пагубно за нас! — изрече той разпалено към проповедника.

Друид Прато изрече спокойно:

— Вярата на човек идва от сърцето. Всички деца на Нести се докосват и до двете ни религии. И изборът им е соланската вяра — тя е в сърцата им — обясни той с усмивка на едва доловимо превъзходство. — Разбира се, не възразявам срещу обучението им и в двете вери, но изборът трябва да си остане техен.

Пита Розко се мръщеше:

— Не виждам как бихме могли да изхраним всички. Ние от Нести винаги сме се гордеели с щедростта си към бедните. Раздаваме им хляб и вода от кладенците си. Ако джафите не могат да го оценят… — той сви рамене в знак на безпомощност.

След това проговори Лоренцо:

— Доколкото знаем, преди да бъде убит, кралят смяташе да се присъедини към шихада. Но сега, дори и да искахме да си навлечем гнева на рондийските легиони и бойните магове, сме безсилни да го направим, не и преди да пропъдим Горгио от Брокена. Запазването на неутралитет може и да не се нрави на никого от нас, но благоразумието го изисква.

— А и принцесата ни отказва да се омъжи — отбеляза граф Инвейльо. — Изглежда, че нито едно от предложенията на проповедника не е осъществимо — той се огледа около себе си. — Нужни ли са ни джафите, за да победим?

Войската на Алфредо Горгио ви превъзхожда поне десет пъти, помисли си Елена. Нужни са ви, и още как.

Проповедник Акмед отсече:

— Колко типично за римонците — предлагате единствено залък хляб, за да откупите душите ни, и дори не ви е срам да го признаете! — той се обърна към Сейра. — Ако тези условия не ви удовлетворяват, може би на Масимо ди Кестрия ще му допаднат повече? Или пък на Стефан ди Аранио от Рибан? — той понечи да се изправи. — Знаех си, че ще е загуба на време да разговарям с вас.

— Моля ви, проповеднико — изстреля бързо Сейра, — аз не съм казала, че отхвърлям идеите ви, нито, че съм съгласна с изреченото от съветниците ми. Ако е рекъл Ахм, ще успеем да намерим път през този хаос.

— Ахм не води преговори — измърмори Акмед.

— Но хората преговарят — отвърна спокойно Сейра, — както и тази жена в мое лице. Лично аз смятам, че предложенията на проповедник Акмед имат големи достойнства. Очевидно подобни идеи предизвикват възражението ни и загрижеността ви е основателна. Чрез тях пристъпваме в непознатото, доверяваме се на сляпо. Винаги сме третирали джафите като външни за нас хора, но проповедникът е прав — ние сме част от една земя, затова и притесненията им трябва да се чуят, да бъдат разрешени. Ето какво ви съветвам аз: да приемем всяко едно от тези предложения и да го изследваме, но не от гледна точка на това колко е погрешно, а на това какво добро можем да открием в него. Разполагаме с времето до края на този месец, а въпросът „Как можем да осъществим тези неща?“ трябва да напътства съзнанията ви. Искам да се освободите от предразсъдъците си, господа. Искам от вас приложими, недвусмислени предложения. Нуждаем се от джафите — както и те се нуждаят от нас.

Гървон Гейл бе използвал подобен подход със своите хора в миналото и Елена го бе предложила на Сейра. Мъжете обаче не го одобриха, но въпреки това неохотно се съгласиха да го приложат. Разотидоха се с известни разисквания помежду си, но поеха по целеустремен път.

Сейра се свлече на стола си. Изведнъж отново изглеждаше на седемнайсет.

— Нямаше и да посмеят да спорят с татко — измърмори тя.

— Трябва просто да свикнеш, Сейра. Мъжете винаги спорят — но именно в разискванията се раждат различните възможности за избор.

Сейра въздъхна тежко:

— Но е толкова изморително!

— Справи се чудесно — Елена стисна студената й ръка. — Може и да спорят, но отдават и необходимото уважение.

Сейра повдигна леко брадичка:

— Отдадоха го, нали?

Обещания за помощ идваха и от провинциалните владетели, дочули за завръщането на расистки настроените потисници Доробон. Масимо ди Кестрия, по-големият брат на Лоренцо, откликна първи на зова за помощ на Сейра, но най-важен бе отговорът на емир Ийлан Тамадхи от Рибан, пограничен град, в който римонците така и не бяха успели да се заселят в голяма численост. Лорд Стефан ди Аранио бе римонският владетел по тези земи, но емирът притежаваше много повече власт. Непримиримите джафи го смятаха за римонски слуга, а пък повечето римонци го вземаха за поредния джафи размирник. Емирът дойде на изток със значителен брой джафи войници и издигна палатков лагер и ограден двор за камилите си извън Форенса.

Ийлан Тамадхи също така донесе и вест, която малко или много бяха очаквали да чуят.

— Имам вест относно сестра ви, принцеса Солинда — каза той с извинение в гласа, когато Сейра го посрещна на стълбите на двореца си. — Ще се омъжва за Фернандо Толиди. Разгласиха го в катедралата в Брокена.

Сейра сведе примирено глава.

— А нямаше ли поне някакъв знак, че е принудена да го стори? — попита тя, толкова тихо, че дори Елена, която стоеше наблизо зад нея, не чу добре въпроса й.

— Съжалявам, принцесо, но изглежда е напълно съгласна. Алфредо твърди, че бракът на Фернандо и Солинда ще подсигури законното право на Толиди да претендират за Форенса. Каза, че след сватбата ще пристигнат тук и ще вземат каквото си е тяхно.

В мига, в който двете останаха сами, Сейра се хвърли изневиделица в обятията на Елена, подсмърчайки и хлипайки.

— Ще се опитат да избият всички ни, Елла — Тими, мен, теб — всички ни! Ще ни избият до крак! — притискаше се в нея като малко дете.

Сдържала е сълзите си толкова дълго… Забравих, че е все още само едно момиче. Елена погали Сейра непохватно по косите, мислейки си: Борса се справя по-добре от мен в такива ситуации. Накрая промълви:

— Всичко ще е наред, Сейра. Следващата седмица ще свикаме отново регентския съвет. Ще намерим начин да спечелим.

— Ами ако няма такъв начин? — прошепна Сейра.

Да, Елена, какво правим, ако няма?

Елена лежеше на леглото си в малка стая до детските помещения. Освен малката лампа до нея, в стаята нямаше друго осветление. Беше свалила защитите си и държеше в ръце малко парче мокра глина — свързващ път към Гървон, земна магия, която му помагаше да я открие. Беше рисковано, той бе по-силният маг и можеше да причини сериозни щети, ако тя не внимаваше. Но опасностите никога не спираха Елена.

В глината се оформи око, след това още едно, и уста.

— Елена — гласът отекваше в съзнанието й, въпреки движението на устните върху глината.

— Гървон. Къде си? — дочу се слабо ехтене — това означаваше, че е далеч.

— Не казвам. Ами ти?

— В Палас, чукам се с императора.

Той не се засмя.

— В името на Кор, Елена, какво си мислиш, че правиш?

— Следвам съвестта си. Как можа да си помислиш, че ще се отдръпна и ще ти позволя да убиеш децата, които защитавам вече толкова много години?

— Съвест? — повтори подигравателно той. — Каквото можеше да мине за съвест у теб се съхраняваше в портмоненцето ти с монети.

— Открих нещо по-ценно за себе си от парите, Гървон. Не би могъл да ме разбереш.

Глинените устни се присвиха.

— Въобще знаеш ли колко сме богати? По-богати сме и от кралете, Елла! Подсигурили сме си живота, за който винаги сме мечтали. Помниш ли имението покрай езерото, в което двамата щяхме да остареем заедно?

— Аз и ти, Гървон — и с Вейдия ставаме трима, нали?

— Само ти, Елла. Никога не е имало нещо между мен и Вейдия.

— Не съм глупава, Гървон.

— Ти ме обичаш, Елла — каза ми го сама!

— И ти ми се изсмя!

— Помислих си: Елена Анборн е влюбена ли? Мислех, че се шегуваш — но всъщност беше истина, нали?

— Какво ли знаеш ти за любовта?

Глиненото лице се смръщи.

— Право в целта. Е, поне няма съмнение кой се уреди по-добре, нали? У мен са всичките пари, а ти си нямаш нищо друго, освен смъртна присъда.

— Имаш ли нещо смислено да кажеш, Гървон? Ако нямаш, просто ще прекъсна връзката…

— Не, почакай! Имам едно последно предложение за теб. Оттегли се, Елла. Отиди в Йебусалим и аз ще ти изпратя всичките ти пари, до последния феник. Ще получиш императорско помилване и ще можеш да се оттеглиш като свободна жена. Ще можеш да отидеш където си поискаш на Урте, освен в Джавон. Ще си вън от играта.

— Още лъжи.

— Не, Елена, кълна ти се: предложението ми е искрено. Искат да не им се пречкаш, Елла.

— Няма да изоставя Сейра и Тимори, нито заради теб, нито заради твоя император, Гървон, така че можеш да кажеш на твоето Величество да си го начука. И никога повече не искам да те виждам.

По малкото глинено лице се изписа съжаление.

— Но ще ти се наложи, Елена — моето лице ще бъде последното, което някога ще видиш, когато острието ми потъне в теб. Ще дойдем за малката ти принцеска и братчето й. Целият екип е тук с мен: Рът, Арно, Вейдия и останалите. Остави ги, Елена, тръгни си сега. Това е последният ти шанс.

— Знаеш, че никога не бих приела подобно предложение.

— Не, не знам. Онази Елена, която познавах, би го приела.

— Значи никога не си я познавал наистина, нали?

— По дяволите, Елена, чуй ме! Предай се и ще те защитавам завинаги — ти си единствената ми връзка със старите времена, с Бунта. Това бяха славните ни дни, Елена, изпълнени с радостта от живота, с тръпката от лова, бяха най-добрите ни години. Не ми пука за Самир или Вейдия. Теб искам, Елена. Винаги съм искал само теб.

Тя се вгледа в малката топка глина и погледът й се помрачи. Да, имаха хубави спомени заедно — как се криеха под мостовете, как се любеха под звездите, онова лисиче лице толкова близо до нейното, изопнато от притеснения или засмяно саркастично, целувките на Гървон, близостта му, начинът, по който я караше да се чувства…

Но имаше и други спомени, които тя се мъчеше да забрави — как забиваше острието си в ребрата на нищо неподозиращи стражари, как кръвта шуртеше от гърлото на едно селско момче, озовало се на пътя им при внезапното им нападение, как мъже изгаряха като факли или се давеха, докато собственоръчно изпълваше дробовете им с вода, как стенеше един рондийски съветник, докато Сордел изгаряше очите му с ръжен. Спомени, които имаше нужда да забрави.

— Върви по дяволите, Гървон. Аз ще съм последната, която ти ще видиш, а не обратното.

Глинените устни се присвиха гневно.

— Значи е вярно, станала си сафианка. Да не си се влюбила в твоята принцеса?

— О, я вземи да пораснеш, Гървон — тя усети как гневът заседна на топка в гърлото й. — Тук има нещо, което ти не би разпознал, нещо, което си заслужава да се брани. Те са добри хора, а сега са и моите хора, и са по-ценни за мен от парите ти или от така наречената ти „любов“.

— И от кога Елена Анборн я засягат „любовта“ или „доброто“? Какво, по дяволите, се е случило с теб? — Гървон звучеше истински объркан.

Добър въпрос. Не съм сигурна дали сама знам отговора му, но така стоят нещата сега.

— Не бих могла да ти го обясня, Гървон. Ще трябва да използвам прекалено много думи, чието значение ти убягва.

— Тогава си мъртва, Елена. Сама си подписа заповедта за екзекуция.

Изведнъж глинената топка се превърна в подобна на буболечка форма с големината на юмрук и скочи към лицето на Елена. Размаза се в щита й, но докато падаше назад, се оформяше отново, за да скочи още веднъж. Тя я обгърна със син огън и се усмихна мрачно на смутеното изсумтяване на Гървон, докато пламъците й я изгаряха.

— Само това ли можеш, Елла? — отбеляза с насмешка той и когато глината се разпадна на прах, гласът му секна.

Елена полежа в леглото известно време и прехвърли отново разговора в съзнанието си: Анализирай и разнищи. Какво се опитваше да постигне той? Наистина ли мислеше, че може да я накара да се отдръпне на този късен етап? Къде бе той и какво беше това едва доловимо ехо? Онова ехо…

Изведнъж въодушевена, Елена се изправи, уви се с халата си и побърза да намери Сейра.

Отблясъците на късната утрин се стичаха в заседателната зала през високите прозорци. Всички се подготвяха за поредния предълъг ден, но в регентския съвет се усещаше ново чувство на оживление. Елена и Сейра бяха будували през по-голямата част от нощта, обвити в одеяла и обсъждайки Гървон Гейл и стъпките, които трябва да предприемат.

— Добре, господа, дойде време да докладвате резултатите — Сейра погледна към Пита Розко. — Пита, ти и Паоло обсъждахте въпроса за облекченията за бедните джафи. Можеш да започнеш с него.

Пита Розко очерта схема за разпределяне на богатства, чрез което джафите щяха постепенно да замогнат, без на пазара да настъпи хаос или римонските родове да загубят от състоянието си. Ставаше дума за споделени права върху дялова собственост или права за притежание и предоговаряне на поземленото гласуване, от което Елена я заболя главата, а Сейра бе истински заинтригувана — тя следеше внимателно и след това назначи подкомитет, който да започне изпълняването на плановете. Денят преминаваше в усилени, но изключително цивилизовани разисквания, и Елена и Сейра започнаха да се надяват, че този път ще премине без сериозни спречквания.

Естествено, надеждите им не бяха оправдани.

Друидът Прато започна изложението си по последния за деня въпрос: религията.

— Принцесо, вие заръчахте на проповедник Акмед и мен да открием някакво средство за религиозно приобщаване. Очевидно, това е невъзможно. Двете ни вери са прекалено разнородни — изглеждаше надменно, а скриптуалистът скръсти ръце и се загледа в пространството.

Сейра се наведе напред:

— Е, как преминаха последните три седмици тогава за вас, синьор?

Друидът изрече учудено:

— Молех се, лейди, за мъдрост.

Очите на Сейра заискряха заплашително:

— И озари ли ви нещо? Някакви велики прозрения, синьор Иван? Може би мъдростта да сторите това, което регентът ви заповядва? — попита тя жлъчно.

Лицето на Прато почервеня, очевидно не бе свикнал да го критикува друг, освен по-висш от него духовен служител.

След това тя се обърна към проповедника, който тайничко се наслаждаваше на смущението у съперника си:

— Ами вие, проповедник Акмед? Как минаха вашите опити за преговори със соланските братя?

— Те не биха склонили да разговарят с нас — категорично заяви проповедника.

— Не това ви попитах.

— Не е обичайно за мен някоя жена да ми говори по този начин — или някой мъж. Моето обществено положение…

— Вашето обществено положение е по-ниско от моето, когато се съберем около тази маса. Би трябвало да сте благодарен, че въобще ви изслушвам. Одобрих правото ви да говорите тук и подкрепих предложенията ви…

— Това не е никакво одобрение! А позьорство! — прекъсна я проповедникът. — Преговори ли — обмяна на разнообразни идеи? Нищо подобно, това е просто една прищявка, забавлението на някакво момиченце. Един силен водач не би направил подобно нещо!

Ох, помисли си Елена, стигнахме до там. Каква срамота, че тъкмо той го каза. Неизбежно е обаче…

Лицето на Сейра се изопна и вледени.

— Един силен водач ли казвате, проповедник Акмед? Това ли цените вие — силата? — натърти гневно тя. — Е, в какво точно се изявява силата според вас? В деспотството? Проява на сила ли е да крещиш на подчинените си и да ги биеш? Проява на сила ли е да изпратиш въоръжена войска срещу най-слабите, за да потушиш бунта им, породен от липсата на хляб? Или пък силата е в това да подклаждаш насилие и после да го наречеш „божия воля“?

Проповедникът пребледня от яд.

— Принцесо…

— Тишина — изрева тя, — не съм приключила! — тя се изправи и започна да обикаля около масата. — Да не би силата да е умението да държиш меч? — тя изтръгна меча от ръцете на един от стражите и го подхвърли на Елена. — Елла, погрижи се за тази играчка.

Какво правиш, момиче? Тогава разбра и извлече гносиса си. Бяха й необходими Земя и Огън, а тя бе слаб огнен маг, но се надяваше силата й да стигне… В следващия миг тя изви острието на меча до неузнаваемост и го подаде обратно на Сейра, която го захвърли по средата на масата. Мъжете погледнаха обезпокоено Елена, която се стараеше да прикрие усилието, което й бе коствало това.

— Може би силата е в златото? — Сейра смъкна диамантения си пръстен и го изхвърли през прозореца. Десетки очи проследиха полета му навън. Ченетата им увиснаха.

Елена се намуси вътрешно. Сигурно ще иска после да й го намеря отново.

— Може би силата е в свещените книги — Сейра вдигна Свещената соланска книга от масата.

За миг Елена си помисли, че ще изхвърли и нея, но момичето я стовари близо до Калистам и оттласна и двете настрани.

— Когато ме погледнете, всички вие си мислите, че можете да ме малтретирате, за да правите каквото си поискате. Е, и аз мога да сторя същото с вас — имам зад гърба си най-великия воин в това кралство. Дали да не й заръчам да ви покаже как наистина мога да злоупотребя с вас, ако поискам?

Елена се изправи и застана тихо до нея, мислейки си: Внимавай, Сейра — трябва да спечелиш сърцата им, не страха им.

Като че ли дочула мислите на Елена, принцесата смекчи глас:

— Ако смятате, че уважението е в силата, ще ви покажа, че съм способна и на нея — но както баща си, аз смятам, че да си владетел не се свежда до налагането на тормоз, а до всеобщото съгласие и добрия поглед. Аз съм законният регент на Джавон. Ако не аз, то кой друг ще управлява? Алфредо Горгио ли? Или може би някой от вас? — тя погледна настоятелно всички около масата. — Бихте ли желали да се сбиете помежду си за надмощие и да отслабите страната ни? Или ще следвате тази жена пред вас, която никога не е отхвърляла и един от съветите ви? Която не би се поколебала, докато не намери решение, което да обедини народа й?

Мъжете се спогледаха и преглътнаха горчиво. Най-сетне Инвейльо каза:

— Принцесо Сейра, макар и откровеността ви да ме смути, аз признавам стремежите ви. И ви подкрепям — той огледа хората около масата. — Ние, римонците, ви подкрепяме — добави той с нотка на настоятелност в гласа, приканваща колегите му да му противостоят, но всички останали закимаха одобрително.

Харшал али-Асам вдигна ръка, преди проповедникът да успее да проговори, и каза отчетливо:

— Аз също ви подкрепям, принцесо Сейра — тази му постъпка зададе тона на всичко останало, което джафи лордовете биха могли да изрекат. Ийлан Тамадхи изрази съгласието си, като кимна с едва доловимо намръщване, и всички погледи се насочиха към проповедник Акмед.

Той въздъхна и изрече ядно:

— Ще продължим преговорите, за сега.

Сейра се усмихна.

— Чудесно. Ето тогава какво ще направим. Давам ви клетвата си, че в рамките на една година, без значение дали сме си върнали Брокена, или не, ще изпълним, доколкото е възможно, всички предложения на проповедник Акмед. Съгласни ли сте? Баща ми казваше, че владетелят трябва да притежава пълноправие, воля и прозорливост. Аз разполагам с правото да управлявам, докато брат ми навърши възрастта, за да поеме властта, и смятам да направя тъкмо това. Мои signori, аз може и да съм жена, но притежавам духа на мъж и разполагам със силни мъже около себе си. Виждам в бъдещето това, което предполагам всички споделяме в сърцата си — един обединен народ. Това е и моят стремеж, господа — да върна обратно и запазя принадлежащото по право на Джавон — на Джа’афар. Нашата независимост — тя се вгледа в проповедника, който бе стиснал здраво и отбранително свещената си книга. — Все още ли мислите, че не ми достига сила, проповедник Акмед?

Той се усмихна едва доловимо:

— Не, госпожице. Нашата принцеса е… неотразима.

— Ако ще ви помогне, не ме възприемайте като жена, signori, а просто като регент. Защото едно ще ви кажа със сигурност — няма да се омъжа, докато Тими не навърши пълнолетие. Приемете тази мисъл. Всичко друго може и да подлежи на обсъждане, но не и това — тя се усмихна леко. — Това, което върша сега, ми харесва и не бих го захвърлила току-така — добави тя непринудено, спечелвайки си неволните усмивки на мъжете. — Signori, огледайте се. Вие сте най-добрите мъже, на които мога да се надявам. Поглеждам Пита и Луиджи и виждам самата интелигентност и познания за силите, които задвижват пазара. Лука, Лоренцо и Елена — вие сте моите оръжия и моята броня. Иван и Акмед, вие сте моите мъдри птици, които ми показват правия път, прав и според народа ни. Погледна ли Паоло, виждам безрезервна, безсмъртна вярност. Щом видя Харшал, пред очите ми изниква народа на майка ми, непрекъсната линия от поколения, дълбоко обвързани с тези безплодни земи, а по същия начин виждам и народа на баща си, когато погледна към граф Инвейльо. А когато погледна брат си Тимори, виждам собственото си сърце, отекващо в гърдите ми — с ръка на сърцето си, Сейра приклекна на едно коляно. — Моля ви да ми служите, господа. Да служите на мен, за да служа и аз на вас.

Разбира се, никой не можеше да й откаже. Елена бе виждала как офицерите спечелват непокорни войски. Бяха необходими находчивост, увереност и повече от всичко — целеустременост. Сейра бе съумяла да приложи всичко това — бе успяла да ги накара да се почувстват важни и незаменими, но без да остави и капка съмнение, че начело стои тя.

Тя огледа отново регентския си съвет и се усмихна:

— Signori, днес постигнахме много. Зададохме задачата да изследваме цените на зърното и как да им повлияем. Ще обявим Сенатът в Брокена за несъстоятелен и незаконен и след като се справим с него, ще сме свободни да изменим Законовия ред, както и ще направим, докато нормалната власт над страната не се възстанови. А духовните ни напътственици ще продължат с разучаването на религиозното приобщаване на народа — тя погледна многозначително Прато и Акмед.

— Но по-важно е всички да се замислят над следното: Вашият глас се чува от мен. Към вас е насочен слухът на властта, управляваща тези земи. Говорете и ще бъдете чути. Още от древни времена, когато на нас, римонците, ни обявяваха война, ние отивахме в полята и забивахме копие в парче земя, което олицетворяваше вражеските територии. Това ще сторя и аз пред очите на народа утре след пладне — тя плесна с ръце. — А сега остана един последен въпрос за обсъждане — тя се обърна към Елена. — Елла?

Елена вдигна ръка в приветствие:

— Signori, свързах се с Гървон Гейл — отзвуча шумно общо издихание. — Той ми предложи да получа обратно златото си, както и императорско помилване, ако ви напусна — по лицето й се разля пренебрежение. — Надявам се, не е нужно и да споменавам, че отказах — сигурна съм, че и Гейл очакваше, че ще откажа. Но научих нещо много важно — Гейл се свърза с мен чрез усилвателен дървен скиптър — маговете обикновено ги използваме, за да усилим енергиите си, когато разговаряме на огромни разстояния един от друг. Създават едва доловимо ехо — тя се наведе напред и погледна хората около нея. — Осъзнавате ли какво означава това? Гървон Гейл не е в Джавон — не би използвал усилвателен скиптър, ако беше. Отишъл си е вкъщи! — тя се ухили доволно. — Може би се е прибрал, за да обясни на господарите си, защо Сейра Нести е все още жива. А ние, господа, имаме възможността да се изправим пред врага — тя вдигна глава. — А това не е възможност, която смятам да изпусна.

В последния ден от новелеве, по старата традиция на народа си, Сейра хвърли копие върху отсек от земя, ограден със знамената на Горгио, а хиляди римонци и джафи надигнаха одобрителни викове. Друиди и проповедници подклаждаха тълпите, които вече бяха насъбрали достатъчно яд у себе си. Крещяха ядно, когато им припомниха за отминалите зверства на Доробон, за убийството на крал Олфъс и кралица Фада Нести, за годежа на принцеса Солинда, измъчвана в плен от страхливите, ненавиждащи джафите Горгио. Сейра бе обявена за кралица-регент пред народа си и както от римонци, така и от джафи се откъснаха радостни и ентусиазирани викове. След това тя седна на една маса с емир Ийлан, сервираха им храна и вино, засвири традиционна музика и хората затанцуваха в едно. Намираха се във война.

Ако някой се оглеждаше за рондийската жена маг и се чудеше защо не е близо до кралицата-регент, щеше само да я търси напразно край нея. Защото Елена се намираше на стотици километри оттам, устремила се към Брокена на въздушен кораб.

13.
Връзка с врага

Бунтът в Норос

Бунтът в Норос от 909–910 г. е най-емоционалната, но и най-неуспешна проява на съпротива след Похода срещу експлоатацията от страна на Палас на васалните му територии. Тъй като дълговете на империята нарастват главоломно, по-малките кралства са принудени да изплащат по-големи данъци. Норос разчита, че няколко бързи успешни победи ще подсигурят подкрепата на съседите им, изпаднали в подобно положение, и ще отворят път към преговори за мир, но поради първоначални спънки, причинени от стремеж за лична облага, рондийците надделяват над норосийските легиони. Скандалната норосийска капитулация в ключовата битка при Локхазан единствено дава по-бърз ход на неизбежното.

Наказанията са сурови: кралят е задържан в плен, властта поема назначен от рондийците губернатор, а земите са окупирани от рондийски легиони. От тогава започва и отслабването на Норос.

Академичен съвет на Ордо Коструо, Понтус

Зимната резиденция, Брес, Ронделмар, континента Юрос

новелеве, 927 г.

осем месеца до Лунния отлив

Гървон Гейл размишляваше с досада — опитът да вразуми Елена беше просто един глупав риск. Наистина ли смятаха, че е такава глупачка, че да се предаде? Нагледно доказателство с какви ограничени малоумници си имаше работа. Не успя да се свърже с Лучия — да бъдеш светец си имаше своите задължения, и император Констант му нареди да опита. Без нейно присъствие той нямаше как да се възпротиви на глупавата заповед на императора. Опитваше се да издаде възможно най-малко за местоположението си, но кой знае какво е успяла да разобличи Елена?

Той пристъпи сам в поредната тайна стая, естествената обител на имперските заговорници. Белоний вече беше вътре. Не се беше свързвал с него от момента, в който бе дочул за предателството на Елена, но това не го учудваше. Такъв си беше Вълт.

Всички очи го проследиха, докато вървеше към масата. Три седмици беше летял, без да спира, като през по-голямата част от пътя времето беше отвратително. Подчертано мъчително бе прекосяването на океана. Най-неприятното нещо обаче беше задължението да бъде тук, а от момента, в който бяха разбрали за осуетения опит за покушение, целият Вътрешен съвет начело с Констант започнаха да искат главата му на тепсия — кой би могъл да предвиди, че коравосърдечната Елена Анборн би могла да направи нещо подобно, изцяло и единствено от състрадание? Беше невъобразимо! И как, по дяволите, беше оцеляла след сблъсъка със Самир? Все пак човекът бе познат като „Инферното“ и то не без причина.

Осигурих им повече, отколкото биха могли да постигнат сами, помисли си той горчиво, премахнах Олфъс Нести и им поднесох Брокена. Доробон са на път да осъществят завръщането си. В момента би трябвало да съм на мястото на събитията, в Джавон, да помагам на Сордел и да се справя с Елена — а вместо това тези безмозъчни идиоти ме принудиха да измина осемстотин километра през континентите, за да ме подложат на съд. Как смеят!

Той стисна зъби. Внимавай, Гървон. Остави гнева. Трябва ти самоувереност. Непоколебимост. Наблегни на постигнатото до тук. Убеди ги. Не се предавай.

Императорът седеше на трона си окъпан в светлина. Всички други оставаха в сенките, дори Императрицата майка. Гейл предвидливо коленичи първо пред нея, за да признае нейното превъзходство — и да си подсигури подкрепата й. А ако това не се понравеше на императора, проблемът си беше негов.

— Бих ли могъл да седна?

Тя махна с ръка:

— Разбира се, магистър Гейл. Сигурно сте изморен, идвате от много дълъг път — гласът й бе сдържан и хладен и както забеляза Гейл с облекчение, без следа от каквато и да е осъдителност.

Той огледа тъмните силуети. Дубрейл го нямаше, най-вероятно броеше пари в Палас. Томас Бетилон изглеждаше ядосан, че са го довлекли чак от Понтус. Сигурно си мисли, че щеше да е по-добре просто да ме обесят там. Калтъс Корион обикновено чукаше сексапилните си млади момичета в огромния си дворец близо до Брес, така че не бе изминал дълъг път, за да дойде. Сигурно обаче е бесен, че са го измъкнали оттам в такъв студен ден. Висшият прелат Уъртър го погледна спокойно. Сигурно не му дреме какво ще се реши, стига след това да има греяно вино.

След това отмести поглед към Белоний Вълт, който му се усмихна ведро и му смигна окуражаващо. Ех, като двете страни на монета, а, Бел? Същият както винаги!

Томас Бетилон започна:

— Какво, по дяволите, става, Гейл? Казахте, че хората ви ще избият Нести до крак — не само половината от тях! Казахте, че можем да се доверим на онази кучка Анборн, а тя уби един от най-добрите ти служители и се засели там! Как мислите, защо още не сме ви обесили за топките?

Уъртър се изкиска, сякаш губернаторът беше изрекъл изключително забавна шега:

— Томас има право — измърмори той. — Мисля, казвахте, че имате доверие на хората си — той изцъка с език и се обърна към Белоний с присвити очи. — Разбира се, Гейл е от вашите хора, Вълт.

Белоний го погледна спокойно:

— Гървон никога не ме е разочаровал… преди.

Гейл се обърна към Лучия:

— Може ли, Ваше Величество?

Тя кимна безразлично, давайки му позволението да говори, и той се обърна към мъжете:

— Господа, едва ли има по-изумен от мен от измяната на Елена Анборн. Вината е моя, тъй като не предвидих, че може да се случи. Не знаех, че е отдала предаността си на друг. Ако бях осъзнал по-рано тези неща, нямаше да оставя Самир сам с нея, защото той можеше и да е силен, но тя е по-умна от него. Уважаемият генерал Корион винаги е казвал, че нито един план не би оцелял при разкриването му от врага, и на това и станахме свидетели, но начинът, по който човек се справя с грешките си, го отличава сред останалите. Трябва да намерим силите да отвърнем на удара. Трябва да проявим гъвкавост и да се поучим от грешките си, да се изправим пред новите обстоятелства.

Гейл извърна поглед към Лучия:

— „Битките не се печелят със стратегии, а с начина, по който приспособяваш стратегиите си“ — заяви той, отново цитирайки Корион. Забеляза, че генералът в действителност се ласкаеше.

— Е, какъв е планът ви за изход от ситуацията, господин Гейл? — попита Корион с много по-малко враждебност от преди.

Добре, поне вече допускаш, че мога и да имам някакво бъдеще.

— Вече разполагам с нови ресурси в региона — шестима магове на място и още на път за там. Предвидил съм три основни действия на сцената, всяко едно независимо от останалите. Първо: Рът Сордел ще ръководи Горгио в сломяването на Нести. Второ: ще внедря свой агент сред Нести. И трето: ще ускоря възвръщането на властта на Доробон. Да не забравяме вече постигнатото — премахнахме Олфъс Нести, отвоювахме столицата и държим една от дъщерите му в плен. Искам да помоля за вашето доверие, защото ви уверявам, че знам как да се приспособявам и да подобрявам тактиките си, за да завърша започнатата работа.

— Значи всъщност казвате: „Да, провалих се, но вие сте вързани за мен, така че ми се доверете, за да оправя нещата“, с няколко добре подбрани цитата, за да спечелите Калтъс на своя страна — обобщи навъсено Лучия.

Гървон усети как леко се изчервява при тази точна оценка. Бетилон изсумтя съгласието си. Корион присви съмнително очи, сякаш се опитваше да разбере дали не са го порицали. Уъртър наблюдаваше бдително, в опит да прочете предразположението на Лучия. Лицето на Вълт бе напълно невъзмутимо и кротко, олицетворявайки самото спокойствие.

— И все пак, мисля, че сте прав, магус Гейл — Лучия продължи, за негово огромно успокоение. — Аз съм жена, която умее да прощава и вярвам, че понякога нещата се объркват, просто защото могат. Случват се напълно непредвидени събития, само за да развалят едни от най-добрите планове. Вашите уверени думи днес ме успокоиха — очите й му напомняха колко много й беше задължен.

Тя прошепна в съзнанието му:

<Много добре, магус. Не се изплаши и не избяга. Не се опита да се скриеш или да прехвърлиш вината другиму. Имаш вече план как да обърнеш нещата в наша полза. Но ако се провалиш още веднъж, смъртта ще ти се стори сладка.>

Бетилон изглеждаше намусен, а императорът — разочарован, но всички други кимаха одобрително. Той срещна погледа на Вълт. Белоний се усмихваше, сякаш успокоен за приятеля си. Да, Бел. Благодаря ти за всичко.

— Е, какъв е планът ви да заврете главата на онази курва Анборн в собствения й задник? — попита ведро Лучия.

Разсмя се на собствения си цинизъм и смехът й зазвънтя. Мъжете последваха, избухвайки в кикот.

Ако тя е светица, то аз съм Бог.

— Така — отвърна Гейл и се наведе напред. — Ето какво ще направим…

14.
Пътят на север

Йебусалим

… и също ти, Йебусалим, родно място на Ахмед-Елук. И всеки поклонник на вярата преди сетния си дъх ще на твоите земи да стъпи, за да знае мястото си в Рая, когато сетният му ден настъпи.

Калистам, Свещена книга на Амтех

Северен Лакх, континента Антиопия

между шаввал (октен) и зулхиджа (декор), 927 г.

девет-седем месеца до Лунния отлив

— Правихте ли го вече? Как беше? — разпитваше Хурия с по равно съжаление и любопитство в гласа.

— Нали съм с теб през цялото време — Рамита любезно избягваше темата. Не ти влиза в работата — но не, още не се е случило нищо.

— Видях, че дойде в твоята стая снощи, докато аз още бях зад крайната пурда-завеска — отбеляза Хурия и сръчка Рамита. — Е, какво стана?

— Дойде единствено да погледне стаята ми. Не остана при мен. Я виж, навлизаме в друго селце.

Хурия се взря през прозорчето:

— Поредната първобитна дупка, като всички останали. Мислиш ли, че все още може да го прави?

— Хурия!

— Добре де, добре! Прекалено си мълчалива, затова разпитвам!

Рамита преброи наум дните. Беше се омъжила на единайсетия ден от месеца. Тръгнаха си далеч преди края на церемонията и тя успя да зърне родителите и дома си за последно сред пищно осветление и тълпа от множество съседи, отдали се на трескавото празненство. Вцепеняваше се от ужас при мисълта за консумацията на брака им, но Мийрос се бе оттеглил в друга стая, оставяйки ги двете с Хурия в едно празно помещение, снабдено единствено със сламеници за спане. Хурия заспа, но Рамита остана будна с часове, ужасена от мисълта за почукването му на вратата им всеки миг. Но той така и не дойде, а у нея остана едно празно чувство, чувство на неосъщественост, тъй като изпитанието, за което така дълго се бе подготвяла, все още тегнеше над нея. Най-накрая успя да заспи, а на сутринта се събуди цялата в кръв.

— Менструацията ти е по време на пълна луна — отбеляза Мийрос, когато му съобщи на сутринта, — значи ще си плодовита, когато луната нараства, втората седмица от месеца.

Денят беше шанивар, или саббота, както той го наричаше — свещеният ден от седмицата, и той позволи на Клин да заведе нея и Хурия до най-близкия храм. Когато се върнаха, керванът вече беше почти готов за потегляне. Хурия цялата засия:

— Йос каза, че тръгваме съвсем скоро!

Очевидно наричаше капитан Клин „Йос“. Хурия се прехласваше по солидната му здрава структура и бръснатата му глава. На Рамита той й изглеждаше отблъскващо.

Насред суматохата по подготовката за отпътуване, родителите на Рамита пристигнаха, носейки опаковани дрехите и вещите й, както и тези на Хурия. Не бяха много, дори с всичките подаръци от сватбата. С тях размениха клюки около празненството — кой какво бе казал и на кого го бе казал, кой се бе напил до неузнаваемост. Баща й заговори, че ще търси нова къща близо до реката. От тези с мраморните подове. Звучеше толкова нереално.

Испал бе видимо доволен от покорната си дъщеря и богатството, което тя бе осигурила на семейството им, но не всичко вървеше по вода. Притесняваше се за Джай:

— Изчезна след като ти си тръгна и оттогава не се е прибирал — разказа той.

— Говореше как амтехианската вяра е по-мъжка от омалистката. Въобще не ми хареса — допълни майка й. — Двамата с Казим са млади и още глупави момчета. Кой знае в какво са се забъркали?

Рамита прекара още няколко ценни минути с родителите си в разговор за разнообразни неща, който не засягаше по никакъв начин темата за живота им оттук насетне.

— Ще се моля за двете ви през цялото време — прошепна с влажни очи майката на Рамита на дъщеря си. — Ще ми липсвате всеки миг. Не позволявай на онзи ужасен мъж да се държи непочтено с теб, Мита.

Ужасен или не, и двамата се поклониха ниско на Мийрос, когато се върна от някое от задълженията си, а думите на благодарност се заизливаха като порой от устите им. Срам изпълни Рамита, но си поплака, едва когато двамата си тръгнаха.

— Ще потегляме — съобщи Мийрос и момичетата се разделиха с тях.

Това се случи преди пет дни и оттогава малкият им керван се носеше с клатушкане и подрусване на север. Разполагаха с две карети — една за момичетата и една за Мийрос и два фургона, пълни с припаси. Мъжете се носеха покрай тях на коне. За Рамита каретите бяха пълен кошмар, неудобни, а и й се гадеше постоянно. След няколко поредни дни, в които повръщаше закуската си, решиха да пропускат напълно сутрешното хранене, като се придържат само към течности през деня, а по-късно нападаха гладно вечерята си.

Разрешиха на двете им да посетят храма в едно запустяло селце по път през предходния ден и веднага около тях, като ято гарвани в очакване на жертвите си да умрат, се скупчиха местните деца. За тази вечер Мийрос им беше обещал по-добра обстановка — щяха да отседнат в хавели-палата на негов познат.

Познатият на Мийрос се оказа раджа, мъж, когото никой Анкшаран дори не би мечтал да срещне на живо. Палатът му разполагаше със стотици акри градини. Покрай външните му стени се разполагаха бараките за градинарите. Около тях нямаше канализация и се носеше отвратителна смрад, но веднъж пристъпили оградните стени на градините, те се озоваха сред рай от злачни ливади, мраморни шадравани, скулптури и брези, полюшващи се на мекия бриз. Раджата бе едър мъж, с огромни напомадени мустаци, извиващи се в пълни кръгове.

— Добре сте ми дошъл, добре сте ми дошъл, три пъти сте ми добре дошъл, господарю Мийрос — извика той и протегна ръце, за да го посрещне. — Сърцето ми трепти от срещата с толкова величествена особа като вас.

Продължаваше да раболепничи пристъпвайки на заден ход, докато ги съпровождаше към палата си, а осемте му жени зяпаха изумени с отворени усти. Рамита се уви по-плътно с шала си, докато пристъпваше зад съпруга си. Мийрос носеше роба с качулка и потропваше с черния си жезъл по земята при всяка стъпка. Хурия вървеше малко зад Рамита и оглеждаше без никакво благоприличие.

Официалните представяния продължиха цяла вечност, след което най-накрая съпругите отведоха момичетата към женските палати. Стените им бяха избелени и изрисувани със сложни цветни мотиви в червено и зелено. Всяка арка се виеше и диплеше в красиви форми. Но боята им се лющеше и по ъглите се събираше мръсотия. Очите се спираха на неизползваните шадравани и мътните езерца.

— Времената са тежки — обясни главната съпруга, закръглена властна жена, докато ги водеше към двойка стаи с изглед към осеяния с цветни лехи двор, изпъстрен със зимно-цъфтящи цветове. Паун се разхождаше наперено сред тях.

Хурия заподскача от радост в мига, в който ги оставиха сами:

— Отделни стаи! — пискаше тя. — Нощ, в която няма да ми хъркаш — това се казва живот!

— Нощ, в която няма да ми пърдиш — не остана длъжна Рамита. — Пълно щастие!

Изплезиха се една на друга и затръшнаха със смях вратите, свързващи стаите им.

Прислугата ги отведе към баните, а те приготвиха дългите си салвари за къпане. Тъй като никоя от тях не бе обгрижвана така преди, двете се чувстваха неудобно да навличат широката дреха пред всички слуги. Водата обаче бе топла и ароматна, а на повърхността й плуваха розови цветчета. Осемте жени се струпаха покрай тях във водата и започнаха да разпитват за Баранаси и пътя им на север. Хурия разказваше през повечето време, като съчиняваше всякакви причудливи истории за себе си и Рамита.

Дочу се гласът и на главната жена:

— Всички ли благородни жени на юг са така тъмнокожи? — попита открито тя.

Всичките жени на раджата бяха светли, както и доста закръглени — пълна противоположност на двете момичета със слънчев загар от стоене на пазара, които се чувстваха направо като скелети пред тях.

— О, да — отвърна Хурия, за да прикрие смущението на Рамита. — В Баранаси сме известни с тъмната си кожа — а и всички знаят, че най-светлокожи са жените на север — добави тя, при което жените изгукаха самодоволно.

След това Хурия подхвана да описва богатия палат, в който бяха живели двете с Рамита преди сватбата й с рондийския маг. Разказваше за модата на дългите сарита сред благородническия двор в Баранаси, сякаш беше близка приятелка с емира. Съчиняваше клюки за измислени придворни дами, а Рамита само кимаше и се съгласяваше, че всичко е така, както Хурия казва. Беше като някаква игра.

— Е — главната съпруга смигна заговорнически на Рамита — ами твоят съпруг, доста е старичък… Дали все още може да вдигне инструмента си, когато му се налага?

Хурия се закикоти неудържимо, докато лицето на Рамита гореше и й се прииска да се потопи под водата и да се удави от срам.

Прекараха няколко дни в палата на раджата, наслаждавайки се на богата трапеза и забавления — безкрайно разнообразие от музиканти, танцьори, жонгльори и гълтачи на огън. Един мъж водеше танцуваща мечка, но животното бе покрито с белези и много плахо и скоро беше отпратено, след като Мийрос зацъка неодобрително с език. Разгледаха менажерията, където превъзходни птички пееха над главите им, а изпъстрени като скъпоценни камъни змии се промъкваха в сенките. Тигрите крачеха безспирно из мръсните си клетки, а изрисуван и добре отгледан слон оставяше след себе си и в краката им изпражнения с големината на човешка глава. Излязоха от там изумени и силно впечатлени.

Мийрос проведе дълъг, съсредоточен разговор с раджата, след което повика Рамита, за да я огледат. Раджата възхвали красотата й, макар мнението му да нямаше много стойност, имайки предвид осезаемия страх от Мийрос, който изпитваше. След това прошепна нещо на Мийрос, някакви безкрайни уверения и обещания, при които магът придоби доволен вид и я изпроводи да си отиде с думите:

— След няколко дни моголският везир вече ще знае името ти — прошепна й той. — Везир Ханук е заявил приятелската си благосклонност към теб, съпруго.

Защо пък моголският главен съветник ще се интересува от мен? Съпругите служат само за разплод. Те са незначителни — а пък аз съм най-низша сред всички…

По онзи смущаващ начин Мийрос отново разчете мислите й:

— Съпруго, сега ти си лейди Мийрос, а везир Ханук ще е благодарен за дружбата си с теб.

Благодарен за дружбата си с мен? Парваси да ни е на помощ! Вечерята за нея премина сред пълно замайване.

След като се нахраниха, стаята се изпълни с танцьори — дервиши от Локистан. С разпалени викове, пъргави завъртания, те бяха завладяващ потоп от цвят и звук и момичетата запляскаха и завикаха одобрително, потропвайки с крака. Съпругите на раджата, подведени от тяхната превъзбуда, също започнаха да викат и потропват насърчаващо. След това една от по-младите подшушна на Рамита:

— Обикновено трябва само да наблюдаваме тихо, но благодарение на вас, раджата не искаше да рискува да засегне съпруга ти, като ни заповяда да мълчим — тя се усмихна мило. — Беше толкова забавно! — момичето изглеждаше на четиринайсет години, а беше бременно в четвъртия месец.

— Лека нощ, Хурия! — Рамита целуна приятелката си по бузите пред вратите им преди да се разделят. — Днес беше най-хубавият ни ден досега.

Хурия се ухили широко:

— Ти се усмихваш, Мита. Това е много хубаво. Караш ме да се усмихвам и аз. Толкова ще сме щастливи на север. Ще видиш!

Рамита се събуди от допира на студена ръка по рамото й и едва не изпищя, когато друга ръка се спусна върху устата й, заглушаваща вика й. Тънкият сърп на луната сипеше светлина през леките завеси в стаята, очертаващ закачуления силует на притисналата я фигура.

— Шшш — беше съпругът й.

Рамита усети как стомахът й се свива от ужас.

— Тихо, момиче. Няма да те нараня — прошепна дрезгаво той.

Миризмата на алкохол се носеше като облак около качулката му. Тя я издърпа назад и светлината озари загрубялото му лице. Така той изглеждаше още по-стар, браздите по кожата му — още по-дълбоки, а бръчките по-изпъкващи.

— Мислех… — гласът й секна. Мислех, че няма да ме закача до седмицата, в която съм плодовита.

В гласа му имаше състрадание, насочено сякаш към самия него, и тя не можеше да разбере дали си говори сам или на нея.

— Не е хубаво да оставяме така тези неща. Ще се превърнат в непреодолими пречки за нас, ако не се изправим пред тях. Ще придобият огромно неоснователно влияние. Не е толкова страшно.

Подаде й малко шишенце.

— Сложи си от това мазило. Ще улесни нещата.

Ръката му трепереше, но Рамита не можеше да прецени дали бе от възрастта, или от неувереност. Пое шишенцето безмълвно и се обърна, разкрачи се и повдигна нощницата си. Усети влагата и студа на нощния въздух по кожата си. Разви капачката и усети мекото, ароматно и хлъзгаво мазило по пръстите си. Опита се да не трепери, протегна ръка между краката си и размаза крема по устните на своята йони. Усети как той се намести изцяло на леглото и се обърна изплашено.

— Не ме поглеждай — прошепна той. — Стой където си.

Усети студените му ръце на бедрата си, отдръпнаха нощницата й, разголиха я пред него. Настани се зад нея и разтвори краката й. Тя потрепна, когато пръстите му докоснаха гениталиите й, кокалестият му показалец бръкна в нея и разнесе мазилото. Рамита зарови лице във възглавницата си, за да задуши стенанията си — беше нейно задължение. Чу го как се изплю, а след това се разнесе звукът от мокро триене. Тя стоеше и чакаше трепереща, задните й части изстиваха, когато най-сетне го чу как изсумтя, след което въздъхна.

Едва не изпищя, когато усети върха на члена му върху йони устните си, той се тласна по вътрешността й, докато не предизвика разкъсването, което я накара да изстърже със зъби. Проникна още по-дълбоко и бедрата му, студени върху кожата й като ръцете му, запляскаха по задницата й. Тя затаи дъх, напрегната и изплашена, докато слабините му се движеха навътре и навън — веднъж, два, десетки пъти, докато той не изстена и Рамита усети топлата влага, изляла се в нея. Мийрос се облегна на нея за кратко. Когато се отдръпна, тя се извъртя по корем, сподавяйки сълзите си.

Той въздъхна разкаяно:

— Съжалявам — прошепна. — Не съм същият мъж като преди — отдръпна се в края на леглото, а Рамита се сви на топка, извърнала поглед от него. — Виждаш ли, момиче — не беше толкова лошо — той издърпа мантията си и се изправи болезнено — блед призрак на мъж, понасящ се надалеч. И си отиде.

Секунди по-късно Хурия се вмъкна и седна на ръба на леглото. Без смущение наблюдаваше как Рамита изхвърля семенна течност с урината си в помийната кофа, след което я попита:

— Е, как беше?

Следващата им спирка този път не беше село, а голям град. Постепенно обширните стопански владения бяха измествани от по-нагъсто разположени сиромашки бараки и нестабилни колиби — част от бедняшките квартали, които се разполагаха около всеки по-голям град. Смрадта на фекалии и гниеща храна изпълваше въздуха, пушек премрежваше небето, а докато преминаваха по мръсните улици, ги нападна плеяда от гласове.

— Тук е Канкритипур — извика едно момче в отговор на подвикването на Хурия, която гонеше някаква кокошка, навъртаща се около кервана им.

След това момчето скочи върху стъпенката на каретата им и надникна през прозорчето.

— Красиви жени, дайте чапати питка, пари — изпроси той весело.

Рамита притисна няколко монети в ръката му. Той погледна леко обидено и протегна ръката си отново.

— Малък негодник, стига ти толкова — сопна се Хурия, а той й се изплези грубо и скочи долу със смях.

Бързо го замести изпоцапаното лице на момиченце, което посочи към почти беззъбите си устенца и изрече:

— Няма мама и татко. Моля, хубави каки.

Хурия извъртя с досада очи:

— Къш! Така, както е тръгнало, всеки просяк от този град ще ни се провеси на прозореца!

Носеха се бавно през тази мизерия, докато не преминаха портите към града, където стражите налагаха просяците, налазили като кърлежи на куче върху каретите, докато не се пуснеха от тях. От отчаяното безредие пристъпиха в един по-богат, но обезумял пълен хаос. Малки магазинчета обрамчваха улиците, а мъже и жени крещяха с пълен глас цялата си гама от стоки — търговия в абсолютни размери. Изобилстваха плетени шалове, листа от бетел, сарита, шалчета, ножове, коренчета и листа, кардамон от Тешлолабад, джинджифил от Юга, дори вода от Имуна в Баранаси, продавана в малки манерки за свещени ритуали. Охраната им се движеше по-близо до тях, а Клин крещеше гневно по постоянно залепящите се на прозорците им лица — обезобразени от болести просяци с липсващи крайници или млади момичета, носещи бебета на гърди.

Тъкмо когато започна да им се струва, че картината няма да има край, те завиха към двора на къщата за гости, където настана сравнителна тишина. Пристъпиха вън от каретите залитайки като зашеметени.

— Какъв отвратителен град! — изписка Хурия, без да се смути или дори да забележи, че всички от придружителите им я гледаха с недоумение — Каква смрадлива лайнена дупка!

Мийрос не дойде при Рамита през нощта, нито през следващата или по-следващата, докато случилото се не й се стори като някакъв лош сън. И тя най-сетне успя да заспи.

Колкото повече на север отиваха, толкова по-въодушевена ставаше Хурия, флиртуваше със стражите, хихикаше се неудържимо на собствената си дързост, притискаше уста, за да заглуши избухналия си смях. Очите й бяха навсякъде. Нищо не убягваше на зоркия й поглед. Пътуването за нея бе нестихваща поредица от новооткрития и Рамита й завиждаше за това, но не можеше да сподели радостта й, тъй като вместо това се затваряше все повече и повече в себе си.

Отвъд Канкритипур се намираше Латаклар. През седмицата на нарастването на луната стигнаха до бреговете на река Сабинати. Реката беше широка, но плитка, повече от две трети от нея бяха кал. Крокодили се плъзгаха по повърхността, близо до баржите, които ги превозиха през мудните, мрачни води. На запад и изток в далечината се различаваха хълмове, а отвъд тях — блед оттенък на по-големи, зловещи възвишения, но на север хоризонтът беше равен. Земята бе сиво-кафеникава, с оскъдна суха трева. Златистозелени пчелояди пърхаха сред храстите, а грабливи кани кръжаха високо над главите им. Зърнаха дори и една кобра край пътя, приплъзваше се назад към някаква пукнатина и съскаше, разперила качулката си. Все още се виждаха хора — кръжаха навсякъде — почернели от слънцето земеделци, трудещи се на полята, кльощави дечица подкарали лесно раздразнителни мършави добичета с остри рога. Допълниха запасите си с вода, купиха допълнителен фургон, пълен с фураж и замениха конете си за малко стадо стари камили. Градчето Латаклар беше изцяло амтехианско, поклонническите храмове бяха само Дом ал-Ахм, а кубетата им бяха покрити с тънък слой навян от вятъра прах. Прахът покриваше целия град. Мъжете носеха бяло, а жените бяха загърнати с черни бекира-наметала. Движеха се бавно, някак отчуждени, като че ли нямаше нищо толкова важно, което да ги накара да се разбързат, особено когато усилията им костваха много пот и енергия в тази суха, изгаряща горещина.

Останаха да спят в Латаклар за две нощи и когато наедряващата луна се изкачи на небето, напомняйки за плодовития период на Рамита, съпругът й отново се върна в леглото й за кратки и неловки взаимоотношения. Рамита се чувстваше като някакво добиче, докато стоеше приклекнала със задницата си във въздуха, а той източваше семето си в нея. Не й позволяваше и да зърне тялото му, макар че при няколко кратки погледа не видя нищо ужасяващо, просто една бледа, някак кокалеста фигура, която беше учудващо добре оформена за толкова стар човек. От суетност е, осъзна тя изненадано.

— Удовлетворявам ли ви? — намери тя смелост да го попита, когато той се изправи да си тръгне.

Мийрос се намръщи:

— Ще ме удовлетвориш, когато заченеш — отвърна язвително той. — Семето ми е слабо, така е при маговете. Трябва да вложим надеждите си в постоянството и щастливата случайност.

— И благословията на боговете — добави тя.

Той изсумтя:

— Да, да, и на нея.

Остави я да лежи сама, докато Хурия не дойде, подсмихвайки се тихо.

— Попитах го как е минало — хихикаше се тя. — А той само ме погледна. Сигурно ако си достатъчно настоятелен, можеш и чувство за хумор да откриеш у него.

Рамита беше поразена от нахалството на приятелката си. Тази нощ тя се помоли на Сивраман за благословията му. Но в нощта на пълнолунието прокървя както винаги, разпънаха й кръвна палатка и тя отново се озова сама в нея. Разочарованието на съпруга й надвисна над кервана им като гъст облак дим. Както обикновено, Хурия се присъедини към нея под кръвния навес след няколко дни и двете се оттеглиха в свой малък свят.

Когато Рамита излезе от пурда-завеската няколко дни преди Хурия, забеляза, че са изминали още няколкостотин километра на север. Цяла седмица наблюдаваше как около тях се разгръщат запустели пейзажи. Беше последната седмица от месец зулкада или новелеве, както го наричаше съпругът й, беше новолуние — с ледено студени нощи, в които й се налагаше да спи с две одеяла. Очакваше с нетърпение няколкото вечери, които щеше да прекара без Хурия. Приятелката й загубваше момичешката си скромност и се превръщаше в изцяло ново същество, обсебено от богатствата и мъжете и отдаващо се на непрестанни мисли за тях. А въодушевлението й от пътуването дразнеше сериозно Рамита. Беше непоносимо, но не можеше да се скара с единствената си приятелка, затова я търпеше. Засега просто изпитваше облекчение да бъде сама.

Същата вечер Мийрос дойде при нея за вечеря, приседна близо до малкия огън, който Клин бе накладил. Притисна някаква книга в ръцете й и тя я пое треперейки. Никога не бе докосвала книга през живота си. Надписите и завъртулките изглеждаха като причудливи, непонятни форми, който се вият по всяка следваща страница. Имаше и картинки на странни хора с бледа кожа и чудновати дрехи.

— Детски атлас на Урте — обясни той. — Ще ти помогне да научиш рондийски.

Нощта й предостави ново пробуждане — по-удивително и духовно просвещаващо от всяко друго физическо изживяване досега. Тези символи съдържаха език. Съдържаха знание. Рамита произнасяше послушно звуците, свързани с всеки от символите, и ги повтаряше многобройно, докато съпругът й не остана удовлетворен. Накрая той отдръпна книгата настрани и се качи върху Рамита, очевидно по-скоро заради удоволствието, отколкото заради дълга. Не беше толкова неприятно, а и й остави книгата, след като си тръгна. Тя се вкопчи в нея и се мушна под завивките, а съзнанието й щеше да се пръсне от толкова много нова информация. Заспа, когато очите й не успяха да поемат повече от картинките, плуващи пред тях.

От този ден нататък Рамита пътуваше в каретата на Мийрос, за да може да продължи да се учи да чете, а отвратената от това Хурия остана сама. Пейзажът вече изцяло се състоеше от пясък — море, което се издигаше и снишаваше в златисти вълни. Нямаше дървета, само скали, при които на слънцето се препичаха змии и гущери, а чакали дремеха в очакване да се свечери. Камилите се придвижваха бавно напред, мудни и учудващо мили животинки. В Аруна Нагар камилите бяха необуздани и стопаните им постоянно ги биеха и налагаха, за да ги подчинят, докато за тези тук се грижеха добре и животните им отвръщаха на добрината. Под навеса на каретата им жегата беше почти поносима.

Мийрос пътуваше със свалена качулка, което й позволи да го огледа добре. Дългите му тънки коси не му стояха хубаво, а Рамита просто изгаряше да обръсне измършавялата му брада. Погледът в очите му бе празен, но понякога се усмихваше, докато я учеше на езика си. Извини се, че не бе дошъл да я отведе с въздушен кораб, но й обясни, че са щели да привлекат прекалено ненужно внимание с него. Това не притесняваше Рамита, никога не бе виждала тези легендарни летящи кораби и само мисълта да се качи на някой от тях я вцепеняваше.

Страхът от съпруга й бавно започваше да отшумява. Зад тънките завеси на каретата си те можеха да разговарят по-свободно и тя осъзна, че въпреки грубото си поведение, той всъщност е много търпелив човек. Изглеждаше по-млад, когато беше спокоен.

— От пустинния въздух е — обясни той, когато тя прояви достатъчно кураж да го отбележи пред него. За нея се дължеше повече на това, че е далеч от грижите си за известно време.

Преподаваше й не само езика си. Научи я и на мантра, кратко напяване, с което да противостои на магове, опитали се да прочетат мислите й — за кратко, но достатъчно време, в което да потърси друга помощ. Фактът, че тези хора можеха да разчитат съзнанието й, я плашеше, затова и Рамита упражняваше усърдно съсредоточаването си върху мантрата, въпреки всичко, което отвличаше мислите й. Мийрос й каза, че се учи много бързо и това я радваше. Той научи и Хурия на мантрата, а тя я усвои веднага.

Рамита научи и повече за мястото, където отиваха.

— Йебусалим е свято място за амтехианите — разказваше й той, — един от трите им свещени града. Друга причина да мразят толкова рондийските завоеватели. Градът беше централен, още преди мостът да бъде построен — разправи й и за султаните от Дхаса и войните от миналото, но тя се интересуваше от по-скорошни неща.

— Коя е Юстина, която споменавате понякога?

Мийрос се сепна от унеса си:

— Юстина ли? Тя е единствената ми дъщеря, дете на втората ми съпруга.

— С вас ли живее? На колко е години? Омъжена ли е? Има ли деца?

Той се разсмя на внезапния й поток от въпроси.

— Да, живее с мен, но си има свое жилище и идва и си отива, когато пожелае. Не, не е омъжена, има си сигурно любовници, но това не е моя работа. Няма деца — за жалост ние, маговете, не се плодим толкова често и толкова лесно. А колкото до възрастта й… — той я погледна в очите. — На сто шейсет и три години е.

Рамита се стъписа. Бързо забравяше, че маговете не са като обикновените хора. След кратка тишина попита:

— Как изглежда?

Той се замисли за момент и отвърна:

— Предполагам, изглежда като типична жена на трийсетина години. Има дълга черна коса и бледа кожа. Може да се каже, че е красавица — наследила е хубостта на майка си, очевидно — добави той с нотка на себеподценяване.

Рамита продължи да разпитва:

— А какво се случи с жена ви?

— Почина от старост преди четиридесет години — той се загледа в пространството. — Беше дъщеря на един от другите първи последователи на Кориний. Оженихме се, когато се установих в Понтус.

— Кой е Кориний? Той ли е вашият бог?

Мийрос поклати глава:

— Не, не и тогава поне. Барамитий и неговата пасмина го провъзгласиха за бог по-късно, но за мен той си е просто Йохан — понякога обезумял, неразгадаем, харизматичен, завладяващ, но напълно и единствено човек. Той промени живота ми на няколко пъти. Бях най-малкият син на един барон от Брича, с никакви други изгледи за бъдещето си освен кариера в легионите. Тогава Йохан дойде в селото ни и ме взе със себе си. В онези времена Римонската империя беше в разцвета си, всички изповядвахме соланската вяра и друидите ни учеха, че спасението може да бъде постигнато със собствени сили, а странстващи проповедници кръстосваха земите. Чух как Йохан Корин говори за свобода и равенство и бях завладян от думите му. Той рисуваше свят, управляван от любовта, истината и разбирателството: един свят мечта. До него стояха жена му Селена и дузина други последователи и още същия ден аз се оттеглих от живота, който семейството ми ми бе отредил, и се присъединих към тях. Бях на тринайсет години.

— Няколко години странствахме из цял Ронделмар, разпространявайки учението на Йохан за соланската вяра. Спяхме по поля и под дървета в покрайнините на градовете, където властта ни бе отхвърлила, но други ни приемаха и последователите на Йохан нарастваха. Скоро станахме няколко десетки, след това стотина, а до следващата пролет бяхме почти двеста на брой и се разраствахме с всеки ден. Навсякъде се нашепваше една нова дума: „Месия“, която означава „спасител“. Корин се превърна в „Кориний“ и хората казваха, че той ще ни поведе към един по-добър живот на Урте. Командирите на легиони започнаха да се плашат от разрастването ни и когато настъпиха спречквания и няколко от нас загинаха, Йохан се намеси лично и накара командира да спре това насилие. Оттогава започнаха да се носят истории за неговите чудеса и велики дела — всички бяха нелепи, разбира се — но до средата на лятото вече бяхме повече от хиляда. Йохан, или Кориний, започна да говори все по-величаво, разказваше за видения, изпратени му от Сол и Луна. Селена съобщи, че Сол и Луна са преобразили нея и Кориний, превръщайки ги в брат и сестра, и започна да се нарича „Кориния“ — Мийрос тръсна глава. — Сега ми се струва направо смешно. Пази се, съпруго, от хора, който твърдят, че изричат божиите слова. Това ще са лъжи. Повечето от най-големите лъжци на света твърдят, че говорят от името на Бог.

— Но свещениците…

— Особено свещениците! Никога не се доверявай на свещеник — и никога, ама никога не се доверявай на маг, който твърди, че е получил силите си от Кор, от Ахм или от Сол, или от който ще да е — той замахна с пръст пред лицето й. — Никога!

— Но вашият бог ви е дал магията ви, така ни учи проповедник Дев — в действителност проповедникът й бе казал, че маговете са получили силите си от демони от Ада, но й се стори някак неразумно да повтори дословно думите му.

Мийрос се засмя:

— Ха… да, ами… Добре се е прославил Кор с този дребен мит — той се приближи към нея. — Тайната на гносиса се съдържа в направената от Барамитий, така наречена Сциталата на Кориний. Барамитий се справяше много добре с тайнствените неща, а и с отварите. Беше най-старият ученик на Корин и беше алхимик — той вършеше истинските чудеса. Изобрети течност, която нарече „амброзия“. Всеки оцелял след отпиването от нея получаваше гностични способности да управлява природните сили. Аз лично не видях никакъв бог онази нощ.

Тя вдигна поглед към него объркана и попита:

— Видяхте ли тогава демони от Ада? — зададе въпроса без да се замисли, и едва не си глътна езика от ужас от думите, които бе изрекла.

За нейно голямо успокоение Мийрос само се засмя:

— Не, и ангели не видях — не съм виждал нито един ангел или демон, съпруго, а и не се надявам — засмя се той от сърце. — Гносисът няма нищо общо с какъвто и да е бог, разбираш ли? — той вдигна пръст, за да подчертае думите си, след което спря и се загледа в него, развеселен от собственото си въодушевление. Рамита изпита особено чувство на нежност към него. Напомняше й на проповедник Дев.

— Не, Сциталата няма нищо общо с религията — продължи той. — Йохан Корин искаше напитката да отвори съзнанието ни към Бог — идеята му дойде след като бе взел някакви сидийски опиати, което би трябвало да ти подскаже много за психическото му състояние. Барамитий се постара да превърне проникновението му реалност — дори тестваше пробните си отвари върху някои от събратята ни ученици, от които някои умряха, но Йохан покри смъртта им, за да го защити. Научих за експериментите му чак след години и бях отвратен. В крайна сметка Барамитий обаче откри търсеното и получи разрешението да даде от него на цялата ни група.

— В избраната нощ, Корин ни каза, че ще вкусим от виното на боговете и ще се възкачим при тях да ги поздравим. Изпратен от някакви тревожни граждани, един легион обкръжаваше лагера ни, но Кориний настоя церемонията да се състои. Сбрахме се в северен Ронделмар в един благоуханен ден в късна есен. Вълци започнаха да вият из горите, но ние си стояхме окичени с цветни гирлянди и замаяни от алкохола. Кориний ни изнесе замазана реч за жертвоготовност, любов и спасение, докато ни раздадоха амброзията. Получихме само по няколко капки и по знак на Кориний вдигнахме чаши към устните си и отпихме. Извън лагера ни, легионерите се приближаваха.

— Течността се разнесе бавно от стомаха към сърцето. Беше сломяваща — всички припаднахме. Бяхме в съзнание, но не можехме да се движим. Всичко бе застинало и силно осезаемо, можех дори да видя отделните цветове в лъчите светлина, в които ни окъпваше Луна. Потъвахме все по-дълбоко и по-дълбоко, а когато светлината се отдръпна, блещукаща опалесценция се просмука във въздуха и прилепна по телата ни. Дочух как някой извика майка си с невероятно протяжен и дълбок писък. Мамо?, помислих си и в следващия миг я видях — моята собствена майка, ясна пред мен като бял ден, седеше на масичката си на стотици километри на юг, вдигна поглед, не видя нищо, но извика името ми. Навсякъде около мен шепнеха гласове, призоваваха родители, роднини и деца, всички свои любими хора, които са изоставили, когато се присъединиха към редиците на Йохан и може би всички те ги виждаха, точно както аз видях майка си.

— Но тогава всичко се промени отново, когато в отмалата се прокара болката. Всички хиляда души изстенаха ведно в агония, която ни завладяваше и нарастваше бързо, сякаш нокти на хищни птици разкъсваха вътрешностите ни, докато не можехме да понесем повече. Някои загубиха съзнание, други издъхнаха. Държах ръката на едно момиче до мен, а с другата раздирах тревата, но нейният хват беше спасителното ми въже, което ме държеше на земята, спасяваше ме от лудостта. Земята около нас сякаш се разцепваше, а ние падахме в тъмнината, но не бяхме сами за дълго в празнотата. Наобиколиха ни лицата на мъртвите, лица, които познавах: онези, които загинаха по пътя ни с Йохан и други от детството ми. Първоначално не проговориха, но след това изреваха към нас и ни нападнаха главоломно с призрачните си нокти. Помолих се на Сол да ме защити и някак върху гърдите ми се появи броня, а в ръката ми — меч. Държах момичето зад себе си и замахвах с меча си към призраците, пропъждайки ги надалеч. Около мен останалите вършеха същото или подобно, за да се преборят. Някои изгаряха привиденията с огън, други ги изтласкваха с бледа светлина или пориви на вятъра. Но много други загиваха, неспособни да намерят начина да се защитят както аз и останалите съумяхме. Борех се като побъркан, посичах и замахвах в пълно отчаяние… и тогава внезапно призраците и мракът изчезнаха и всички бяхме изхвърлени от онова ужасяващо море на бреговете на дневната светлина, голи в море от трупове — Мийрос потрепери при спомена. — Когато дойдох на себе си лежах обвил ръка около онова момиче, жената, която се превърна в моята първа съпруга. До мен едно младо момче и добър приятел лежеше мъртво, тялото му бе извито, очите — широко отворени, лицето му — застинало в безмълвен писък. Отвъд него лежаха безжизнени и други, много други. Тогава забелязах един жив мъж и други оцелели започнаха да се изправят, олюлявайки се един след друг — може би най-много половината от всички. Останалите бяха мъртви или побъркани. Погледите ни се спряха в центъра на поляната, където бе стоял нашият предводител. Йохан и Селена лежаха неподвижни и дори откъдето бях застанал се виждаше, че той целият бе в кръв. Някой нададе вой и Селена се изправи. Тя вдигна ръце, целите изцапани в кръв, и се обърна към простряното до себе си тяло. Никога няма да забравя писъка й. Насред преображението си, тласната от някакво видение, тя бе забила кинжал в сърцето на любимия си.

На Рамита започна да й се повдига и й се искаше Мийрос да спре дотук с историята си, но той се бе увлякъл в спомена и дори не я забелязваше. Той продължи:

— Помня, че някой се опита да я хване, но тя замахна към него, а пръстите й се превърнаха в остриета и тя преряза гърлото му. Тогава тя побягна, преди някой да се опита да я спре. Господарят ни бе мъртъв, любовницата му избяга, а ние мислехме, че сме изгубили разсъдъка си. Видях как един мъж вдигна ръце, за да се помоли на Небесата и от ръцете му изригна огън. Стичащите се сълзи от очите на друг се понасяха и образуваха кръгове около главата му, като ореол от солена вода. Една жена се издигна във въздуха, изпадайки в паника, когато краката й се отделиха от земята. Моята единствена грижа беше да пазя момичето до мен. Това, което споделихме, ни бе обвързало до живот. Изведнъж ме обкръжи светлина и каменна стена започна да се заформя около краката ми. Навсякъде, всеки оцелял правеше невъобразими неща извън контрола си и в създалия се безпорядък някои убиваха други по невнимание, а трети губеха контрол и се самоунищожаваха, избухвайки в пламъци или вкаменявайки се до смърт. Беше пълен хаос — Адът настъпи на Урте.

— И насред всичко това пет хиляди легионери се изсипаха от мъглата. Около шестстотин от нас бяха оцелели след отварата на Барамитий. Около стотина от тях се бяха побъркали напълно, а други сто не бяха проявили никакви способности. Останалите близо четиристотин, които бяхме придобили нови сили, нямахме никакъв контрол над тях, знаехме само, че щом си помислим за нещо, то сякаш се случваше. Но когато легионерите ни нападнаха, ние успяхме да намерим волята и стремежът да отстоим.

— Унищожихме ги с чисти природни стихийни сили: Огън и Земя, Вода и Вятър и чиста енергия — с това разполагахме тогава, всички останали усъвършенствания дойдоха с времето. Първата ни битка беше просто едно клане и не само на мен ми се повдигаше от масовата сеч — мнозина от нас се заклеха никога повече да не използват силите си да убиват. Но Барамитий и Съртейн, който се превърна и в първия рондийски император, ликуваха от победата си — за тях тъкмо това бе Целта, това бе спасението, което Кориний беше обещал. Обявиха се за нови богове и се заклеха да унищожат римонците и да властват над света. Така и направиха, но още тогава аз и много други ги напуснахме.

Рамита осъзна, че бе сдържала дъха си и прошепна:

— Какво направихте вие?

— Тръгнах си. Никога не съм харесвал насилието и бях истински отвратен от това, което бяхме сторили, въпреки че не ние започнахме атаката. Хванах за ръка момичето до мен и когато някой ме попита накъде съм се запътил, аз отвърнах: „На някъде, където няма кръв“ и броени от тях ме последваха. Закрачихме през останките от кланицата — изгорените тела на легионерите, разпръснати крайници, обезглавени трупове — смъртта беше навсякъде. Групата последователи на Йохан Корин, която проповядваше мир, се бе превърнала в освирепяла сган с ужасяващи способности. Тръгнахме си и около стотина дойдоха с мен. Стоте, които не бяха проявили никакви сили, бяха отлъчени от групата и също напуснаха, но не тръгнаха с нас. Останалите унищожиха Римонската империя и основаха своя. Те са „Благословените Триста“.

Мийрос въздъхна дълбоко.

— Единственият ни избор бе да се бием. Тръгнахме през горите на Шлесен и равнините на Сидия. Разбира се, трябваше да се борим по пътя си — където и да отидем, местните племена виждаха в нас само някакви безполезни странници и се опитваха да ни пленят в робство. Ненасилието е красив идеал, но е напълно невъзможно да съществува в свят като нашия. Поне не бяхме част от клането, на което Съртейн подложи всички римонци. Поне се стремяхме към добро.

Той вдигна поглед към Рамита и довърши:

— Съпруго, не ми се иска да говоря повече за това. Не и сега — за миг изглеждаше като грохнал старец, чийто дух отдавна е пречупен и се държи единствено на празните обещания за продължително съществуване.

Изведнъж й се прииска да го прегърне, да се опита да го утеши.

— Не ми трябва съжалението ти, момиче — изрева внезапно той. — Върви си в каретата. Искам да съм сам.

Достигнаха северните покрайнини на пустинята на следващата вечер. Отново размениха камилите с коне и ускориха значително ход, а дните преминаваха смътно, докато трополяха по безкрайните непроходими каменисти пътища, често продължавайки, без да спират дори през нощта. Рамита напредваше бавно с езиковите си уроци с Мийрос. Не дойде в леглото й през нощите по време на спирките по пътя, но ги заключваше с Хурия в стаята им, като прокарваше светлини около вратата и прозорците й — наричаше ги защити. Предполагаше се, че е за да ги предпази, но освен искрите, които излизаха от вратите при отваряне, за нея нямаше друг видим ефект.

Три седмици те пътуваха по този начин, обикаляха големите градове, спяха в селските покрайнини. Докато един следобед Рамита не се разбуди от дрямката си в каретата, разтърсвана от въодушевената Хурия, която крещеше:

— Мита, Мита, виж! Йос каза, че това е Йебусалим!

Тя дръпна перденцата и те съзряха обширна долина, гледка като от приказките: всичко грееше, озарено от домашни огньове, фенери и запалени главни, а масивен Дом ал-Ахм се извисяваше над върховете на палатите. Виждаха се огромни градски стени и широки пътища, осветени от мъждукащи бели фенери, а навсякъде дребни силуети на хора щъкаха насам-натам като обезпокоени мравки около мравуняка си. Гледката секваше дъха.

— Йебусалим — прошепна тя. Нейният нов дом.

Хурия я прегърна силно.

— Тук сме, пристигнахме! В името на всички божества, мислих си, че това пътуване никога няма да свърши. Толкова съм щастлива!

Рамита погледна поруменялото й жизнено лице и си помисли: Да, сестричке, наистина си. Искаше ми се и аз да бях. А аз с радост бих се обърнала обратно и върнала у дома… Но се опита да изглежда доволна.

Виещите се пътища на града бяха претъпкани с хора, а Йос и подчинените му наблюдаваха зорко. Врявата по тържищата беше оглушаваща. Навсякъде се разхождаха рондийски войници, облечени в червено-бели униформи със златни слънца върху табардите си: имперски легионери от Ронделмар, обясни накратко Мийрос. Изглеждаха мрачни и строги, а Рамита съзря как неколцина от тях избутаха грубо един от местните жители, застанал на пътя им. Някои от тях познаваха капитан Клин и когато се провикваха в поздрав, Рамита дочуваше някои от рондийските думи, на които я бе научил Мийрос. Лека тръпка на удоволствие преминаваше през нея при всяка разпозната дума, едва доловимо чувство за връзка с това чуждо място.

— Гледай! Почти стигнахме портите на града! — възкликна Хурия. — Дали пък това не е точно същата улица, на която татко се е бил с маговете, и Испал го е спасил?

Рамита се опита да си спомни по разказа на баща й, но беше прекалено тъмно, а войниците, качили се върху каретата й, бяха прекалено много и скриваха по-голямата част от гледката. Различаваше сухите и кокалести кеши и по-закръглените дхаси с по-бледа кожа, които се наричаха „хеби“, за да се разграничат от сънародниците си по селата. Загледа се внимателно в белите лица на рондийските търговци, разхождащи се из сук пазара с въоръжена охрана зад гърба си, повечето от която съставена от местни жители. Всички наоколо бяха мъже.

— Няма ли жени в този град? — попита тя.

— Всички най-вероятно са си вкъщи и готвят — отвърна й Хурия. — Но ето, там има една! — тя посочи към загърната в черно фигура, забързала се към една врата. — И е с бекира — ужас! — и двете момичета изпъшкаха, лакхските леки дрехи в най-разнообразни цветове вече започнаха да им липсват.

В Баранаси Хурия през повечето време се обличаше като омалистките. Тук и двете трябваше да се загръщат с черно бекира-наметало — амтехианската плътно покриваща цялото тяло дреха за публични места, наименувана на посмъртното покривало, принадлежало на жената на Пророка, бе възникнала именно в Йебусалим. Само мисълта за нея им беше неприветлива.

Минаваше полунощ, когато достигнаха до източните порти по голям и широк път, но бяха допуснати без никакво забавяне към още по-пренаселените улици на вътрешния град. Започнаха да се забелязват повече хебски жени, отново загърнати, но с открити глави. Лицата им имаха лек златист загар, черните им коси бяха буйни и къдрави. Много от тях се бяха лепнали за подпийнали рондийски войници. Кръчмите изобилстваха, във въздуха се носеше вонята на пиво и музиката на причудливи песни. Хурия се провикна към Клин:

— Какъв е тоя шум?

— Пиянски песни от Шлесен — добре дошли в Йебусалим, помийната яма на Урте! — засмя се той, докато си проправяха път покрай вулгарни войници и местни жени, на една от който карамелената гръд лъсна навън. Тя се смееше гръмогласно, докато двама залитащи мъже я държаха изправена.

Рамита бе потресена.

— Това място е свърталище на поквара — отбеляза тя с отвращение. — Видя ли онази жена? Та това е свещен град! — изкрещя тя през прозореца.

Мъжете се обърнаха, а жената избухна в още по-неистов смях. За беда единият от войниците пристъпи към каретата, но Йос Клин изрева:

— Направете път на лорд Мийрос! — и всички се отдръпнаха.

След това успяха да се освободят от тълпата, изтрополявайки по една странична уличка. Пред тях се възправи висока бяла кула, осветена от наедряващата луна и изпълваща нощното небе като блещукащ зъб от слонова кост. Изтракаха вериги и момичетата дочуха как се отварят тежки порти. Прозорците на къщите по уличката се изпълниха с лица, които се прибраха отново щом керванът им навлезе в малък двор. Мраморни стени блестяха на лунната светлина, а позлатата им искреше със студен блясък на светлината от главните. Каретите им спряха пред стълби, отвеждащи към внушителни врати от дърво и желязо. Служители и прислуга от конюшните ги наобиколиха, стрелкащи се между раздразнените коне.

Някой отвори вратата на момичетата и им помогна да слязат. Мийрос вече беше отвън и говореше с нисък плешив мъж. И двамата се обърнаха към тях, когато стъпиха несигурно на краката си.

— А! — възкликна угоднически плешивият мъж. — А това трябва да е лейди Мийрос — говореше на кеши с мазен акцент.

Рамита го изгледа замаяно, чудейки се за миг коя пък е лейди Мийрос, преди да се осъзнае и да му подаде ръката си. Той целуна въздуха малко над нея, без да я докосва с устни или със своята ръка.

— Каква индранска красавица е само, господарю! — отбеляза той, сякаш оценяваше някаква кобила.

— Съпруго, това е дворцовият ми управник Олаф. Той ще ви заведе до стаите ви.

Олаф се подсмихна глуповато, погледна Хурия и облиза устни.

— Господарю, да не би да сте си поръчали две? Или южняците се женят с по две? — каза той и се изхихика.

— Това е личната й прислужница — обясни лаконично Мийрос. Обърна се, когато висока фигура в тъмносиня мантия изникна от сенките. — Дъще.

Жената в сини одежди се поклони почтено:

— Татко — изрече тя с дълбок, хладен глас. — Виждам, че си се завърнал от пазарския си поход. Успя ли да направиш някоя добра сделка?

— Не се дръж невъзпитано, Юстина — въздъхна Мийрос.

Рамита не бе зървала лицето му през последните три дни и сега той й изглеждаше потресаващо бдителен. Като че ли завръщането в Йебусалим бе заличило младежката жизненост, с която бе изпълнен в пустинята.

— Имам нова съпруга. Казва се…

— Въобще не ми дреме как се казва! — сопна се Юстина. — Стар глупак такъв, съвсем ли изкуфя вече? Едва не се побърках от притеснение къде си и какво правиш. Изнизваш се без и дума да кажеш, без никаква вест и сега чак разбирам, че си ходил да ухажваш жени? И в името на Кор, татко, южнячка — какво въобще мислиш, че правиш? Да не си полудял? В Ордена цари пълна бъркотия! — лицето й, подало се за миг от качулката на мантията, бе бледо като слонова кост, устните й, очертаващи яркочервена линия, бяха изкривени от презрение.

— Спокойно, дъще. Няма да…

— Оф, изкуфял старец! — Юстина се извъртя и изчезна троснато в сенките.

Мийрос въздъхна тежко и се обърна към момичетата.

— Извинявам се за дъщеря си — каза той на Рамита. — Понякога е прекалено превъзбудена.

Рамита не вдигаше поглед от земята.

— Елате — Мийрос ги заведе до табло от резбовано дърво в стената, на което имаше около дузина прецизно издълбани кръгли брави. — Знам, че сте изморени, но слушайте внимателно: този палат има няколко нива на сигурност, изградени от гносис. Ще ви обясня по-подробно, когато си починете, но засега ви е достатъчно да знаете, че ще дам на Рамита достъп до трето ниво на сигурност, което осигурява вход към всички части на палата, освен моята кула. Хурия, ти ще получиш четвърто ниво, равностойно на Рамита, без достъп до моите частни покои. Съпруго, хвани третата дръжка, сякаш искаш да отвориш врата. Хвани я здраво и задръж. Ще те заболи малко, но Олаф ще ти даде мехлем после.

Той поднесе пред тях лявата си ръка с отворена длан и Рамита забеляза за първи път линиите на белег. Потрепери, но неохотно стисна дръжката с лявата си ръка.

Мийрос докосна скъпоценен камък, сложен над дръжките, затвори очи и прошепна нещо. Изведнъж гореща струя премина по ръката й и тя изпищя и я издърпа назад. Преди да успее да я затвори, Олаф я улови и сложи на дланта й нещо мазно и лепкаво, което миришеше на алое. През неволните си сълзи тя видя как в кожата й се прогориха сиво-сини символи.

Хурия не изглеждаше много доволна, но издържа стоически на маркирането. След това Мийрос измърмори нещо за Юстина и остави момичетата с управника.

Олаф се изсмя тихичко, когато възрастният маг се втурна към дъщеря си, но бързо се опомни:

— Насам, дами — каза им той. — Позволете да ви заведа до стаите ви.

За Рамита бяха отредени огромни покои на най-горния етаж на палата. Всичко беше от бял мрамор и оставаше хладно и в най-големите жеги, както отбеляза Олаф. Прислугата им донесе багажа, докато мургава бременна жена напълваше медната вана с вода, която течеше от тръба, закачена на стената.

— Течаща топла вода — поясни Олаф, сякаш подобно чудо беше нещо съвсем обичайно.

До всички прозорци се разполагаха малки кресла, а през тях се откриваше гледка към двор с малко езерце и шадраван. Дори и нужника изглеждаше чуждоземски: стол с плътна рамка заместваше обичайната дупка, над която клечаха. Рамита се зачуди дали върху рамката трябваше да се клечи, или може да се седне — стори й се, че и двата начина са възможни, но прекалено много я досрамя да попита.

Спалнята беше огромна, а леглото с балдахин беше с размерите на цялата й стая в Баранаси.

Внезапният спомен за дома напълни очите й със сълзи и тя се вкопчи в Хурия. Олаф се учуди на завладялата я ненадейно тъга.

— Просто е изморена — изсъска Хурия. — Можеш да си ходиш, аз ще се погрижа за нея.

За миг Олаф се стъписа, след това се поклони и излезе. Хурия отведе Рамита до банята и й помогна да влезе във водата. Лицето на кеши момичето сияеше от удоволствие, но Рамита усещаше само една всепроникваща мудност.

— Липсва ми мама — думите най-точно и кратко отразяваха завладялото я чувство. — И Казим.

— Глупаче — прошепна Хурия, — току-що пристигнахме в Рая. На мен не ми липсва нищо.

15.
Ходът на мага

Ученията

Съществуват четири основни Учения на гносиса. Това са областите, в които се проявява личността на мага, и които засягат видовете гносис, в които той е най-способен. Твърди се, че вродените предразположености на мага отразяват какъв е характерът му. Действително е така, а и един очевиден пример го доказва: маг, който по природа е избухлив, често се оказва огнен маг. Трябва да се има предвид обаче, че понякога предразположеността може да бъде доста трудно доловима: не всички огнени магове са лесно избухливи, тъй като огънят може да приема различни форми. Не е достатъчно да знаеш предразположеностите на врага си — трябва да познаваш душата му.

Източник: Ардо Акциум, изследовател, Брес 518 г.

Брокена, Джавон, континента Антиопия

декор, 927 г.

седем месеца до Лунния отлив

Елена призова личния си единичен боен скиф „Грейбърд“. Беше придала форма на птица на издълбаната в носа фигура и бе смесила лака за гладкия му корпус с пепел. Скифът имаше въртящи се крила, които му осигуряваха по-голяма стабилност и възможност за контрол, стига да знаеш какво вършиш. Беше дълъг двадесет метра, достатъчно малък, за да може да се управлява от един човек и достатъчно голям, за да превозва трима пътници. Докато Елена насочваше летящата машина на запад през нощното небе към Брокена, наедряващата луна озаряваше лицата на спътниците й, надвесили се от двете й страни, отдавна освободени от началната тревога от летенето. Артак Юсейни, джафи воин, стоеше на носа. Харшал го бе препоръчал с думите: „Може да говори и джафи, и римонски, доня Елена, освен това е верен и е роден убиец“.

Лицето на Артак имаше меки черти и беззъба усмивка. Брадата му бе неравномерно набъбнала, а кожата му бе покрита с розови петна, останали от някаква болест. Не й приличаше на убиец — но под дрехите си имаше повече ножове, отколкото Елена можеше да повярва. Радваше се, че работи заедно с маг.

— Ако Ахм ви е дал на вас белокожите магията, няма как да е било за добро — каза й той. — Значи и тя е просто едно оръжие, както моите ножове. Така че нека да отидем да набучим по няколко от Горгио — той се изплю като произнесе името им.

Пред мачтата седеше Лука Фъстиниос, легионер от Нести. Беше с глава по-нисък от Елена, но на ринговете за борба се плашеха сериозно от стегнатите му мускулести форми — бе известен като най-добрият състезател. Говореше свободно и джафи, тъй като бе прекарал известно време в затвора, след като удушил опонента си заради някаква жена. Беше лъчезарен мъж, въпреки репутацията и престъпленията си, и беше Нести до мозъка на костите си.

Пред Елена седеше Лоренцо ди Кестрия.

— Отивам в Брокена, за да изтребвам магове — беше се опитала да спори тя. — Трябват ми убийци, а не храбри рицари. Лоренцо е прекалено мек. Ще ни бъде в тежест.

— Не мога да ви оставя да отидете само с тези двамата, доня Елена — бе я контрирал той. — И двамата са престъпници. Дори и ако трябва само да ви пазя гърба и да наглеждам скифа, пак ще дойда.

И Сейра бе успяла да я убеди.

Ако трябваше да си признае, беше й приятно да има някой познат, с който да разговаря, докато летяха към целта си, но се безпокоеше много от това, с което на Лоренцо му предстоеше да се сблъска.

— Това е планината Тиграт — отбеляза Лоренцо, посочвайки към обширен мрак на север. — Брокена е наблизо, може би не повече от петдесет километра.

Тя кимна в знак на разбиране. Малкият плавателен съд изскърца и се наклони, а Лука Фъстиниос се хвана здраво за ръба на кораба, извръщайки се към нея, за да се увери, че маневрата бе на място, а не началото на спускане към коварна смърт. Тя му махна в знак на успокоение.

— Ще се приземя на запад от града, далече от езерото — съобщи им тя. — Ще трябва да се движим бързо след това. Искам да преминем отвъд стените на града преди изгрев. Първата ни цел е Арно Долман — ще бъде наблизо, занимавайки се с външните защити.

Арно Долман бе най-вече чародей, владеещ Земята. Беше голям и здрав мъж, обикновено спокоен, но ставаше избухлив, ако го притиснат. Елена го бе виждала да загребва гранит с мускулестите си ръце и да го смачква като глина. Харесваше го и съжаляваше, че сега той бе от врага. Той беше единственият друг член от екипа, който бе преживял Бунта с нея и Гървон. Елена не харесваше новите наемници — бяха талантливи, но и граничеха с психопатите.

Да отстранят първо Арно беше логично, тъй като предразположеностите му бяха свързани с практичното и осезаемото. Ако Елена успееше да го изолира внимателно, той нямаше да може да предупреди останалите. След това щеше да стане по-трудно да запази атаката им незабелязана. Но да караме подред: първо да се справим с Арно…

Елена започна да се чувства като старото си аз, размишлявайки върху мишени и слаби места, върху стратегии за убиване. След като спаси Сейра и Тимори от Самир бе усетила, че се превръща в различен човек — човек, когото харесваше повече, но не и човек, който би могъл да се справи с тази мисия. За нея й трябваше старата Елена, която забиваше нож в гърба на враговете си, жертваше приятелите си и се наслаждаваше на зашеметяващата еуфория от живота на ръба. Сега трябваше да преодолее пет мишени и можеше да остави отново онази си същност, като рокля, която вече не й става, и никога да не я извади отново наяве.

Това й даваше надежда. Разгледа терена напред в съзнанието си, съсредоточавайки се върху Арно. Припомни си буреносното му чело и коравото му лице, което се усмихваше или мръщеше с еднакво напрежение в мускулите. Раменете му бяха като на бик, но краката му бяха учудващо слаби. Беше първичен, простичък мъж: простодушен, силен и непреклонен. Но и благонадежден. Съжалявам, Арно, но ако не искаше да се изправяш срещу мен, не трябваше да идваш тук.

Цял ден Арно Долман се бореше с нарастващо чувство на гняв. Защо все аз върша тежката работа, докато другите се носят превзето из двореца?, мислеше си той. И защо Гървон остави Сордел да командва, въпреки че единственото, което върши, е да стои в кулата си да предрича бъдещето или да се умилква в краката на Алфредо Горгио — мързелив, арогантен аргъндски подлизурко. Двамата нови също са едни малки, сополиви нехранимайковци, безполезни щом опрем до практическите проблеми, за нищо не става и онази кучка Вейдия. Аз единствен върша някаква работа тук. А трябва да укрепим този глупав, разпадащ се град преди Походът да започне.

Като столица Брокена попиваше като гъба хората от най-различни места. Преди години се бе разраснала и отвъд укрепленията си. Доробон бяха подсилили стените, а Нести ги бяха срутили отново, с което и позволиха на Алфредо Горгио да навлезе с десетте си хиляди войници без проблем в столицата им.

Какво ли прави Елена? Защо ли прецака Самир? Дали пък не иска да се добере до по-тлъстото парче от плячката? Би било напълно в стила й, кучка такава. Гървон бе побеснял: събра всички, които му бяха под ръка и ги превози с летящ кораб до Джавон — а откакто бяха пристигнали, Арно стоеше неотлъчно на стените.

— Някой трябва да изгради наново укрепленията около вътрешната част на града, Арно, и ти най-добре можеш да го направиш — беше обяснил Гървон.

Манипулативно копеле. Ами другите нямаше ли да помогнат? Как пък не! Гървон бе офейкал обратно към Брес по някаква безумна заповед, оставяйки Сордел и некадърниците му да се шляят около Горгио, докато Вейдия се отдаваше на разврат, както обикновено.

Може би не се бе наспал като хората, но някак днес досадата му от всички тези неща се изостряше и Арно усети как гневът му нараства още повече. Вложи го в захранването на гносиса си и натика отново ръцете си в скалата като в течен карамел, оформи я и я подсили. Вече около километър и половина от подсилен камък обрамчваше западните части на стария град — резултат от две седмици неотлъчен труд. Днес вече му бе дошло до гуша.

Повдигна поредния каменен блок, под чиято тежест дори някой индрански слон би превил гръб, и го затръшна на място. Цял ден бе работил на прага на силите си, решен да постигне някакъв реален напредък, който да оправдае всичките му проклети усилия. Гървон казваше, че келеметата от Нести си стоят във Форенса, но какво щеше да стане, ако тръгнеха насам? Тази възможност не можеше да се пренебрегне току-така, не и когато онази подла женица Елена Анборн беше с тях.

Изплю се, искаше му се да може да се довери и на някой друг освен на Гървон. В онези времена се усещаше чувство на дружба, но не и в днешни дни. Когато Вейдия се присъедини към екипа, всичко се срина за отрицателно време — сидийската вещица сееше чиста отрова.

Той поклати гневно глава. От къде ли идва всичкият този яд?

Вдигна друг блок и го тресна върху предишния, като почти залитна от напрежението. Само ако можеше да завърши този участък преди залез-слънце… Хвърляше всички сили в работата — гносис и физическа мощ, цялата си воля. По дяволите, имаме и краен срок да гоним! Осъзнаваше, че четиримата войници, които го пазеха, го гледат със страхопочитание. Усещаше някаква яростна гордост от уменията си. Гледайте добре: вижте на какво е способен един истински маг.

Вкара двете си ръце до лактите в масивните каменни блокове и оформяйки ги като тесто ги слепи един в друг, подравни ръбовете им и се подготви за следващия. Напрежението почти го замайваше. Пое дълбоко дъх и се огледа. Да те вземат мътните на Кор, вече се е свечерило. Хвърли поглед отвъд към мизерните колиби на джафи бедняците. Странно, но не се виждаше жива душа. Да не би да ви е страх от големия рондийски маг, а измет такава?

Той потърка лице и изстена. Какво ми става? Обикновено не съм такъв…

Но има още много да се върши, прошепна някакъв вътрешен глас у него и той си каза: Да има още много работа за вършене. Наведе се над следващия блок, голям колкото предишните два, почти залитайки от усилието.

Само още един, насърчи го вътрешният шепот.

Но не беше вътрешен, а външен!

Rukka! Сега всичко му стана ясно: разяряваха го като бик на някоя от арените в Естилйейн. Извърна се назад, когато сенките около него се сгъстиха, но не успя да извика нищо повече от „Пази се!“, преди ниската фигура да се появи зад най-отдалечения войник и да пререже гръкляна му. Кръвта се разплиска по камъните, черна в спусналия се здрач. Останалите стражари се опитаха да извадят оръжията си, но навсякъде около тях изникнаха други, пронизаха ги в шията или под лявата мишница и всички паднаха, давейки се в последните си глътки дъх. Най-близкият нападател се плъзна към Арно, жена с избледняло руса коса, вързана на опашка, и искрящ студен поглед.

— Елена!

Кучката му с кучка, трябваше да се досетя…

— От кога…?

— Цял ден, Арно — гласът й бе тих, почти изпълнен с тъга. — Подклаждах яда ти. Да ти останаха сили да се биеш?

— И още как!

Той захвърли огромния камък по нея, но залитна от голямото усилие. Скалната маса се разби в една квадратна колона и събори част от стената, която той току-що бе изградил. Но от Елена нямаше и следа.

Зад мен! Той оформи от поредния блок каменен чук, замахна с него и описа пълен кръг, с който почти не отнесе главата на проклетницата, когато се появи отново, но докато самоделното му оръжие профучаваше над главата й, Арно залитна под тежестта му. Закрепи се на крака и замахна отново. Ударът се плъзна по защитите й, което видимо я смути. Ха!

— Мога да се справя с теб, Елена…

Той замахна отново, но тя се превъртя, оттласквайки се от стената и скочи върху колибите долу. Той се вгледа в нея, след това размаха ръце и чрез гносиса си оформи от камъните под себе си змия, три пъти колкото Елена. Тя се издигна в облак от прах, а той залитна от напрежението. Зрението му се премрежи и за миг му се стори, че вижда три пъти Елена под краката си. Мигна замаян: все още бяха три. Змията се спусна към тази в средата, срещайки празен въздух и илюзия, и се разби в една от колибите долу, а главата й се пръсна на парчета. Разнесоха се писъци на джафи.

Истинската Елена тичаше нагоре по камъните, едва докосвайки стената. Той изкрещя някаква команда и обезглавената каменна змия се спусна към нея, но кучката отново бе прекалено бърза и каменното му творение се удари в стената, разбивайки се във водопад от отломки. Опита се да я проследи с очи и с гносис, но тя се разклоняваше в три различни посоки наведнъж. Проклети илюзии…

— Стой мирно, сафианска кучко! — изрева той и замахна с чука си.

<Не се приближавайте до него> заповяда сопнато Елена в съзнанията на Лоренцо, Артак и Лука. <Не нападайте.>

Тя се плъзна вдясно. Трябва да приключим с него преди да се е сетил да повика помощ. Остави след себе си следа от илюзорни образи, за да го обърка, и се приземи предпазливо на десетина метра от него, оставяйки го да я зърне.

— Ето къде си била! — изрева глуповато той, вече изтощен.

Чукът му нанесе удар, но тя вече беше далече от обсега му, размахвайки пред очите му юмрук от гностична енергия, преди да я захвърли към защитите му и да извика: <Огън!> в съзнанията на тримата мъже. Арбалетите им изсвистяха в едно.

Планът нямаше да сработи, ако Арно бе отпочинал — все пак бе получистокръвен и притежаваше изумителна сила като земен маг. Но цял ден преди това тя бръмчеше като муха в мозъка му, засилвайки страховете му, довеждайки го до пълно изтощение. Гностичният й лъч се стовари върху защитите му, което го предизвика да съсредоточи всичката им сила само пред себе си, а стрелите от трите арбалета го поразиха от двете му страни и отзад, където не срещнаха никаква съпротива. Едната го уцели в бицепса и прикова ръката му към гърдите. Другата го уцели във врата и прекърши гръбнака му, а третата го продупчи право през стомаха. Той се свлече и падна разперен на земята пред полупостроената стена. Докато Елена достигне края й, той се разтресе в конвулсии и замръзна на място.

Тримата мъже пристъпиха внимателно и надникнаха. Елена скочи ловко, нащрек за всяко едно движение или за внезапно източване на гностична енергия. Останалите се придвижиха зад нея и ведно сдържаха дъха си.

Очите на Арно се отвориха. От устните му се откъсна клокочене, а след това бликна кръв. Ясно, сякаш го бе изрекъл на глас, Елена чу в съзнанието си:

<Елена… трябваше да те усетя по-рано.>

<Съжалявам, Арно> тя почти усещаше ужасяващата му болка.

<Защо… защо го направи Елена? Не ти ли беше… достатъчна заплатата?>

<Няма нищо общо с парите, Арно. Става дума за любов, за това кое е правилно и кое погрешно.>

Очите му се разшириха в недоумение, когато остър пристъп на болка едва не го довърши. Елена вдигна ръка и в нея лумна гностичен огън.

<Направи го, Елена, убий ме…>

<Съжалявам, Арно, все още няма да те убивам.>

Тя вдигна меча си и разсече шията му. Главата му се търкулна свободно в локва кръв. Елена вдигна страховития си трофей и докато се стремеше да остане безчувствена към ужасените викове в съзнанието на Арно, го изкъпа в изцелителен гносис, запечатвайки достатъчно кръв вътре, за да запази душата му, заключена в черепа.

Над нея тримата мъже изстенаха, когато видяха, че устните и очите на главата се движат, а Лоренцо попита:

— Какво правиш? — по лицето му се четеше ужас.

— Ще видиш — тя вкара главата в непромокаемата кожена чанта, която бе донесла именно с тази цел, и я преметна през рамо.

Лоренцо я загледа и тя осъзна, че илюзиите, които си бе изградил за нея, започваха да се разпадат. Изпита странно чувство на загуба. От колибите започнаха да надничат разни лица и тогава се появи един джафи войник, изглежда от хората на Харшал. Вдигна безмълвно сабята си в поздрав и отново се изпари.

Тя се обърна към мъжете:

— Добре, с един по-малко. Остават ни четирима.

— Кой ще е следващият, лейди? — попита глухо Артак.

— Сордел. Също както при Арно Долман, местоположението му е предвидимо. Рът има нещо като краста, която понякога го засърбява така неустоимо, че няма как да не се почеше. Крастата му се нарича „параноя“, а когато я разчесва, се опитва да се взира в бъдещето.

— И е способен да го стори? — попита Артак впечатлен. Лука пък направи някакъв древен жест за закрила.

— Много магове могат, но не е лесно и е доста ненадеждно. Ако питате мен, е по-скоро начин да изясниш замисъла си и да отчетеш информацията, с която разполагаш. Самата аз се вгледах в бъдещето преди да тръгнем, за да изгладя плановете си.

— Видя ли ни да успяваме? — попита Лоренцо.

— Да, разбира се, но просто защото не мога да си представя, че ще се провалим, а и не се вглъбявам по този начин. Но Сордел определено се — той е от нервозните типове и не може да действа без Гървон да е до него да му държи ръката. Ще се ужаси, когато разбере, че в неговата смяна нещо ще се обърка и ще се качи в Лунната кула, за да опита да предрече какво точно ще бъде то.

— А ще види ли, че идваме? — попита Лука прозорливо. — С някое от неговите заклинания?

— Може би. Един маг обикновено може да се скрие от друг или от духовете, изпратени да го наблюдават. Също така, всеки, добър в пророкуването, може да си играе лоши шеги с другите, като им изпраща погрешна информация.

— А вие добра ли сте в пророкуването, доня Елла?

Елена се усмихна на нисичкия римонец:

— Всъщност съм по-добра от Сордел, макар да не обичам да се хваля. Той си мисли, че въобще не ме бива.

Лука я погледна преценяващо, но не както един мъж би погледнал една жена, а сякаш искаше да свали кожата й и да достигне до силата, която лежеше в нея.

— А въобще имате ли някакви слабости, доня Елена?

— Хубавото сирене от долината Кнеб винаги ме довършва.

Римонецът се подсмихна и заклати одобрително глава.

— А имате ли слабост към ниските мъже? — ухили се той.

Елена се засмя и махна с ръка.

— По принцип не, но ако развия, ти първи ще узнаеш, дребен.

Звездната светлина вече беше достатъчна да ги води по пътя през зазоряващото се утро. Елена се зачуди къде ли е Гървон — дори и с най-бързите въздушни кораби едва ли щеше да е достигнал дори Понтус досега, ако бе тръгнал обратно от Ронделмар.

— Ами ние, мъжете, госпожо вещица? — попита Артак. — Ние оцеляваме ли след днешната нощ според предсказанията ви?

Тя се замисли и след това отвърна, без следа от шеговитост в гласа:

— Напълно невредими — излъга тя. — Да вървим.

Външните покрайнини на Брокена гъмжаха от патрули на Горгио през деня, но когато паднеше мрак, те се изтегляха към вътрешността на града, където подсигуряваха по-строга нощна охрана за бюрократите, които живееха там. Но Елена беше илюзионист, а мъжете с нея знаеха как да се движат предпазливо. Около два часа след мръкване, стражите бяха заели местата си. Изглежда никой не бе разбрал все още, че Арно Долман е мъртъв.

Дворецът на Брокена беше квадратна постройка с четири големи кули, всяка от които се издигаше като шпил на някоя катедрала в тъмнината. В Соланската кула се намираха покоите на кралското семейство, Елена живееше на горните й етажи с децата. Златният и покрив улавяше светлината и я отразяваше като фар — кулата беше първото нещо, което хората забелязваха, пътувайки през равнините към столицата. Доробон бяха построили тези кули като част от пищните си архитектурни планове, които почти бяха разорили кралството. От покрития с натрошен кварц покрив на призрачната Лунна кула вече се процеждаше бледа луминесцентна светлина. Най-горният й етаж се откриваше към небето и природните стихии. Елена посочи към него — това беше мястото, където се намираше Рът Сордел, суетейки се над страховете си. В Ангелската кула живееха главните рицари от охраната, а в Нефритената кула се намираха стаите за гости, предназначени за висшите сановници и, разбира се, за Бастидо — машината за тренировки на Елена, разполагаща се на най-горния етаж.

Елена ги поведе нагоре по външната стена, като създаваше опора за краката им чрез земен гносис. Плъзна се точно зад един от часовоите в подножието на Ангелската кула. Изсвистя острие и преди пазачът да докосне земята, Елена заглуши падането му с гносис. Изглеждаше на не повече от седемнайсет, но тя почувства единствено облекчение, че успя да се справи с него преди да ги е издал. Лоренцо се вгледа с присвити очи в мъртвия стражар и хвърли обезпокоен поглед към Елена, но продължи напред без да продума нищо, докато Лука и Артак изтегляха трупа настрани.

Съжалявам, Лори, но никога не съм била жената, за която ме смяташ, помисли си Елена с жал. Свали кожената чанта от гърба си и извади главата на Арно Долман. Взе я в ръце и очите на мага се отвориха. Беше в прекалено окаяно състояние, за да проговори, но не това бе от значение сега. Веднъж Вейдия й бе разказала как сидийците в миналото вземали главите на жертвите си, тъй като вярвали, че могат да спечелят сили и знание от някого, ако изядат мозъка му — беше й го описала така, сякаш тя самата вече има опит. Маговете вярваха, че в мозъка се съдържа гносисът, тоест в момента тя държеше в ръце отслабващите гностични сили на Арно Долман. Разсъдъкът му се губеше, но за известно време все още можеше да разполага със способностите му, ако й стискаше.

Погледът й премина нагоре към кулата и по стените — имаше още часовои, но не бяха наблизо, очевидно Горгио се бяха успокоили, уверени, че врагът е надалеч и че магът Гейл ще ги пази — погрешно мислене, което Елена смяташе да поправи. Вгледа се в Лунната кула: без Майката Луна, която да окъпе опалесцентните й стени в бялата си светлина, тя сивееше под звездното небе. Първото нещо, което тя самата забеляза, когато пристигна тук за първи път преди четири години, беше, че кулите на двореца в Брокена бяха високи повече от шейсет метра, но между тях разстоянието не бе повече от четиридесет. Усмихна се и се захвана с главата на Долман.

Рът Сордел бе изнервен. Чувството му бе добре познато — непрестанно усещане за непоносимото безпокойство, че някъде, някакво неочаквано обстоятелство ще излезе наяве. В момента бе угрижен относно взаимоотношенията с дажфите: не понасяше как властниците от Горгио се отнасяха с нехайно пренебрежение към този народ, който наброяваше осем пъти собствената им численост. По време на вечеря, Алфредо Горгио не бе спрял да поглажда със самодоволство сивата си козя брадичка, докато съобщаваше намеренията си да върне Доробон на власт и да възстанови мощта на рода си под тяхно управление. Прекаленото му задоволство предизвикваше отвращение.

Понякога на Сордел му се искаше мисията им всъщност да е да унищожат Горгио, но след това си припомняше, че мрази и Нести също толкова много, било то по различни причини. Изведнъж всичките млади самозванци от Горгио му се сториха непоносими. Бе станал и без да се обърне си бе тръгнал от стаята. Ако пък това не бе „тактично“, то всички можеха да вървят по дяволите, а също и Гървон, който реши да се изнесе за Брес на този решителен етап от плана им. Тогава той махна на Бенет и Теро и двамата му помощници бързо застанаха на мястото си зад него, след което той безцеремонно си тръгна от залата. Сам бе избрал двете момчета, които наскоро бяха завършили колеж в Аргънди, дори нямаха и двайсет години. Докато тримата не изчезнаха от поглед, в залата настъпи тишина, след което стана двойно по-оживено, но Сордел не го бе грижа. Имаше малка, прибрана брадичка и провиснали коси. Тревогите го състаряваха преждевременно, обсипваха бледото му чело с бръчици и придърпваха все по-нагоре линията на оплешивяващата му глава. С трансформиращия си гносис можеше да се преобрази на по-млад и красив, но му отнемаше прекалено много енергия, за да се занимава. Стига да пожелаеше, можеше да бъде очарователен, но рядко прибягваше до това — какво значение имаше мнението на някакви си по-нисши от него мъже? Нека низките същества като Вейдия Смиларск да търгуват красотата си за власт, той имаше по-висша цел. Тази нощ той искаше да бъде сред звездите, а не сред някакви си хора. Трябваше да разучи бъдещето, да види какво предвещаваха последните събития.

Чудеше се какво ли прави Елена Анборн. Ненавиждаше я по толкова много причини. Мразеше това, че е по-старша от него в конспирациите на Гейл, въпреки че имаше само наполовина чиста кръв. Това го отвращаваше — той, Рът Сордел, чистокръвен маг от древен род, беше принуден да свири втора цигулка, заради една жена, просто защото тя си отваряше краката пред Гейл, а той винаги затваряше очите си пред недостатъците й. Мразеше начина, по който тя винаги подронваше собствения му авторитет, как изливаше презрението си върху него, когато той направеше и най-малката грешка. Удовлетворението му бе неописуемо, когато тя най-сетне показа истинската си същност и ги предаде. Сега, най-сетне, той бе признат за втори най-важен след Гейл. Арно Долман никога не бе влизал в сметката, но пък Сордел се притесняваше, че проклетата Вейдия ще използва същите методи като кучката Анборн, за да си спечели превъзходство, ала за щастие Гейл вече се бе вразумил.

Дългото отсъствие на Гейл го притесняваше — ами ако нещо лошо се бе случило? Той хвърли поглед назад към Бенет и Теро. Бяха добри в салонните свалки и изнудването или в неутрализирането ни безпомощни копиеносци, но нямаха шанс да се справят в истинска битка, не и срещу някоя като Анборн.

Беше пророкувал ожесточено цяла седмица и, въпреки че бе убеден, че тя е закотвена във Форенса, безпокойството му продължаваше.

Фълс, един от стражите на Лунната кула, бе сънародник от Аргънди с дълги, кестеняви коси почти покрити от традиционния конусовиден шлем. Сордел остави стражаря да затършува за ключовете си и тъкмо преди да отключи, магът сам отвори вратата с лек жест на ръката си. Наслаждаваше се на тези малки демонстрации на надмощие: те го отличаваха и караха хората да се притесняват, когато са покрай него — компенсираха толкова много други неща.

Бенет се смееше на някоя остроумна шегичка на Теро. Той ги изгледа и им направи знак да побързат и задвижван от безпокойството си се изстреля без усилия по стълбите, оставяйки помощниците си далеч зад себе си.

Най-високата стая в Лунната кула имаше три огромни прозореца. Дори и да изглеждаха отворени към откритото небе, те бяха под постоянна защита от птици, насекоми, дори и от нахлуването на вятъра. Пророкуването работеше най-добре под светлината на звездите — беше свързано с потока на енергията и неговото нарушаване, Сордел бе изготвил дипломната си работа на тази тема… ех, как му липсваха колежанските години, когато тъкмо го готвеха за наследник на тогавашния директор, но един ден за нещастие го хванаха да практикува некромантия — а бе върху едни сирачета, дори не можеха да се смятат за нормални деца… Всички онези години след това бяха пропилени, докато Гървон Гейл не го взе под крилото си — той възстанови амулета му и придаде нов смисъл на живота му. За приятелството си и за това, че го оцени подобаващо, Гейл заслужаваше предаността му. Някой ден, когато Гейл се оттеглеше, той щеше да заеме мястото му, но Сордел можеше да чака, не беше като другите с глупавите им планове да завземат позицията му. Всички завършваха с кървава смърт, Гейл добре знаеше кога някой заговорничи срещу него.

Сордел затръшна вратата пред Бенет и Теро. Тази нощ му трябваше пълна концентрация: бе дочул слухове за раздвижване на племената харкун на север, където рядко се появяваха някои от тях. Запали мангала в средата на стаята, хвърли няколко прахчета в пламъците и използва струйките дим, за да оформи въпросите си във видения. Времето летеше неусетно, докато той извличаше картини и ги разучаваше внимателно, определяйки намеренията и враждебността на появяващите се в тях. От света на душите се стичаха вести: картини на лагерни огньове сред пустините, на джафи, движещи се на по-големи групи от обичайното — беше по-лошо, отколкото си мислеше. Трябваше да предупреди Алфредо Горгио да изпрати част от хората си на север, може би дори и някой от техния екип. Може би Арно? Но пък стените… Той изруга. Тогава Вейдия. Щеше да е хубаво да я разкарат от столицата, преди да е успяла да развали допълнително отношенията им с Горгио с безмозъчната си развратност.

Измежду виденията забеляза лекия проблясък на земния гносис на Долман на запад, близо до Ангелската кула, но съзнанието му бе заето да преравя бъдещето, да се опита да определи дали джафите се организираха, накъде се насочваха и кой щеше да ги поведе… изведнъж някакъв дълбок инстинкт го накара да погледне нагоре, тъкмо когато Ангелската кула се наклони, разнесоха се писъци и цялата тежест се стовари върху неговата Лунна кула с непреодолима, неизбежна сила. По-решителният маг може би щеше да има време да реагира, но той остана вцепенен, с неподвижни тяло и съзнание, неуспял да направи прехода от метафизичното към материалното преди всичко около него да се срути, когато едната кула се стовари върху другата.

Елена вече тичаше над вътрешния двор по пътека, оформена от въздушния й гносис, а тримата войни, задържали се във въздуха единствено с нейните сили, следваха следата от искри, която оставаше след нея, без да посмеят да погледнат надолу, където под краката си нямаше да открият нищо. Още преди години бе отбелязала необходимото място върху всяка кула, а сега използва избледняващия гносис на Долман, насочвайки го в по-голямата му част към Ангелската кула, за да я събори в исканата от нея посока. Кулата се залюля, и за секунда изглеждаше, че ще поднесе накъдето си поиска, но в последния момент полетя точно накъдето трябваше. Елена затаи дъх, когато от вътрешността изригнаха ужасени писъци, не след дълго подхванати и отвън, щом мъжете, патрулиращи около парапета на върха на кулите, осъзнаха грозящата ги разруха. На една трета от разстоянието помежду им, куполът на Ангелската кула се удари в Лунната, разби се на парчета и разпрати отломки над защитните ровове, към площада отвъд двореца. Усети как множество животи угасват, когато хората оставаха смазани под тежестта, и се молеше те да бъдат от враговете й, а не някои невинни. Стрела от арбалет лъсна върху защитите й и рикошира.

— Продължавайте! — изкрещя тя към мъжете през рамо, измъчвана от мисълта: Само едно контразаклинание и ще загубя и тримата наведнъж.

Гмурна се в облаците прах, издигащи се от разрушените сгради към площада пред крепостта, където се бе стоварила Лунната кула след сблъсъка.

На допреди малко притихналия и тъмен площад сега цареше хаос. По прозорците се появяваха фенери, ококорени очи преминаваха по разпръснатите навсякъде отломки. Калдъръмените му плочи бяха на парченца, а дървени греди стърчаха напосоки от струпаните отломки като костите на някой поразен огромен звяр. Имаше само няколко тела — Лунната кула обикновено не служеше за жилищно помещение. Елена съзря размазаните трупове на жена от прислугата и на аргъндиеца от личната охрана на Сордел — Фълс. Тя се втурна по въздушните вълни, разчиствайки праха пред себе си, за да открие жертвите си.

Първо намери Теро. Малкото противно леке вече бе мъртво, затиснато под една разбита стена. Не виждаше Бенет никъде, но бе усетила смъртта му, не беше голяма загуба. Но къде беше Сордел? Ето го!

Тя се приземи плавно и изстреля гностичен лъч към разбитото му тяло. Проснатата по очи, разкривена фигура се разтърси, но Сордел не помръдна. Приближи се внимателно, въпреки че от Сордел бе останала единствено безформена маса от разкъсана плът и разтрошени кости. Прикован в рухващата кула, той не бе успял да използва бездушния си гносис, за да излети на свобода. Без никаква предразположеност към земен гносис, той бе успял единствено да се обгърне със защитите си и да се надява да оцелее. Подобен щит можеше и да действа при внезапни атаки, като от оръжие или снаряд, но не можеше да издържи дъжд от тонове камъни, и резултатът беше смачканата форма пред Елена.

Но Сордел имаше и други средства: той бе некромансър, по-труден за убиване и от хлебарките. Елена го беше виждала да се изправя след очевидната си смърт и преди, така че сега не мислеше да рискува. Изстреля още един лъч към него и в този момент дочу тиха въздишка, тъкмо когато Артак тръгна да се приближава към него.

— Артак, махни се оттам!

— Мъртъв е, лейди. Ще се погриж…

Черна искра проблесна от трепващия пръст на мага и уцели джафи воина право в лицето. Той изкрещя, когато гърбът му се изви назад, и се строполи на земята. Елена се затича към него, като продължаваше да изстрелва енергийни лъчи към Сордел. Плътта на воина започна да трепти, понесена сякаш от някакъв невидим полъх, и се издигна в конвулсиращи, резки тласъци. Източва душата му! Rukka! Елена видя с очите си, че вече няма спасение за Артак.

Сордел отвори очи, а Елена се спусна към него, здраво хванала меча си с две ръце. Разби защитата му в лумнали блестящи искри и зарови меча си в червата му. Разплиска се кръв, а плътта му се гърчеше неистово, в опит да затвори раната. Сордел захвърли заклинание за източване на душата и към нея, но тя го посрещна с изцелителни защити, които отслабиха силата му. Не успя обаче да избегне жестокостта му напълно — кожата на лицето й изсъхна, а косите й повехнаха като линееща трева. Устните й се цепнаха в писък на съпротивление, а пръстите й се извиха, вкарвайки цялата си мощ във върха на острието, което проби гръдния му кош и прониза сърцето му. Сордел се гърчеше неудържимо под тежестта на Елена и нададе рев, когато кожата на лицето му започна да се бели, а под нея лъснаха мускули и сухожилия, смес от пулсиращо червено и гноясало жълто.

— Главата му! — изкрещя тя — Отрежете я сега!

Сордел се опита да се вдигне по острието й, сърцето му се набучваше все повече, но тялото му продължаваше да се бори, задвижвано от некромантията. Лилавникава ръка се пресегна и хвана Елена за гърлото, а когато хватът му се затегна, той сякаш започна да източва кръвта от вените й. По ръцете му запулсира енергия, изцеляваща ги, даваща им сили, докато тя се бореше да противостои на атаката му.

— Убийте го! — изграчи дрезгаво тя, докато челюстите на заклинанието му се затягаха и източваха живота от нея.

Той се ухили обезумяло насреща й, тялото му заздравяваше, въпреки усилията й да се изтръгне.

Сребрист замах на острие, понесено от яростно крещящ мъж, разсече шията на Сордел на две. Стоманата преряза плътта и се удари в камъка под нея, а мечът се разби на парчета. Зловещото изражение на Сордел се разкриви и безкожестият му череп се търкулна настрани. Елена падна на колене над проснатото му тяло, облегната на меча си, който все още пронизваше сърцето му. Ръцете й бяха сбръчкани от старост като възлести дърва за огрев. Чувстваше се празна, разбита, костваха й всички сили да вдигне поглед към Лоренцо, застанал до нея със счупен меч в ръка.

— Лори… — гласът й бе пресъхнал и грачещ.

Той се отдръпна, вдигнал ръка в защита. Богове, толкова ли е зле? Зад него, Лука пристъпваше назад от тялото на Артак. В главата на джафи воина, на мястото на лицето му сега зееше огромна дупка. Това щеше да се случи и с нея, ако не бяха защитите й и изцелителният й гносис. Навсякъде около тях се разнасяха камбанен звън и крясъци.

Лука изрече задъхано:

— Доня Елена! — и посочи към главата на Сордел.

Едва доловимо тя зърна как широко двадесет сантиметра многокрако насекомоподобно се плъзна от устата му. Вдигна сбръчканата си дясна ръка и запрати лек лъч по него, но бе прекалено бавна — противното същество се скри сред отломките и тя го загуби от поглед. Мамка му!

— Какво беше това? — изпъшка Лука.

— Останалото от Сордел — изрече дрезгаво тя. Опита се да открие Вейдия със съзнанието си, но не й бяха останали никакви сили. — Трябва да вървим, Вейдия ще пристигне, а ако тя ни хване, сме пътници.

Лука се наведе над Артак, прошепна нещо и го остави на мястото му. Лоренцо все още я гледаше вторачено с недоумение.

— Елена, можеш ли…? Какво се случи?

— Нищо… нищо ми няма. Ще се оправя… просто ми източи всички сили.

— Но косата ти… — промълви той, сякаш му се гадеше.

— Какво? — тя издърпа един косъм от главата си и преглътна. Косата й бе станала сребристосива. — Това не е нищо, Лори… можеше да е много по-зле.

Тя се изправи на крака, чувстваше се отчайващо отпаднала. Заклинанията на Сордел я бяха изправили на ръба на силите й.

Лоренцо се приближи и неохотно я обгърна с ръка и й помогна да се изправи. Изглеждаше сякаш едва понасяше да я докосва.

— Съжалявам, Лоренцо — изсмя се тя жалостно. — Сигурно вече няма да желаеш целувките ми.

Елена се навеси вътрешно от отвратителния истеричен начин, по който бе прозвучал гласът й, а и на самосъжалението в думите й. Притисна се в младия рицар, а той извърна поглед към нея: изражението му бе неразгадаемо, но ръцете му не я пуснаха.

— Запазвам си една за по-късно.

— Изведи ни оттук и ще ти я дам веднага — изрече дрезгаво тя, а мечът й се тресеше в съсухрената й ръка.

Лука Фъстиниос изведнъж побягна, прескочи купчина потрошени камъни и започна да рови в разпръснатите отломки.

— Лейди Елена, вижте!

— Какво? Лука, трябва да се махаме от тук, веднага…

Но дребният джавонец не й обърна внимание. Наведе се, след което се изправи внимателно, държейки нещо в ръце. Обърна се към тях с широка усмивка. Държеше Солинда Нести. Принцесата беше в безсъзнание и охлузена, но без съмнение жива.

Лоренцо стисна ръката на Елена и й прошепна:

— В името на Сол и Луна, това е принцесата!

Елена зяпна изумена. Сигурно е била в някоя от по-ниските стаи на Лунната кула, помисли си тя, но как въобще е оцеляла? Дали е имала защити около нея, или пък са я държали в клетка? Въпросите й обаче можеха да почакат, точно в този момент трябваше да се махнат най-бързо от там.

— Да я изведем от тук — изграчи тя.

<Това ти ли си, Елена?>

Съзнанието на Вейдия проникна в нейното. По дяволите.

— Трябва да тръгваме, сега! Лука, ще можеш ли да носиш принцесата? Хайде!

Тя се освободи от ръцете на Лоренцо и изля последните си сили в краката си в опит да противостои на заклинанието на Сордел. Чувстваше се напълно смазана — предоставиха й нежелан по-ранен поглед към старостта. Усещаше краката си като крехки съчки, а изтерзаното й гърло я болеше, дори само като си поемаше дъх.

Страхът обаче им дишаше във врата и те започнаха леко да подтичват. Първоначално пробягваха по празни улички, но изведнъж зад тях затрополиха копита и те свиха в една алея. На следващата пресечка Лука прехвърли Солинда на Лоренцо и зареди стрела в арбалета си. Изтича няколко крачки назад, приклекна на едно коляно и стреля към уличката, от която бяха дошли.

Чу се как изцвили кон и се строполи на калдъръма, а ездачът му изпищя.

<Елена? А, ето къде си била.> Звънливият смях на Вейдия изпълни съзнанието на Елена.

— По-бързо — изграчи тя, а вътрешно крещеше от ужас и безпомощност. Няма да оцелеем от срещата с Вейдия, не и когато съм в това състояние.

По пътя отекнаха стъпки на ботуши. Лука вече бе презаредил и стреля отново, при което се чу още един смъртен вик и някой наблизо изкрещя:

— Задънена улица! В капан са!

По-добре да не е шибана задънена улица!, помисли си Елена, докато съзнанието й се изпълваше с образи на това, което Вейдия щеше да им стори, ако попаднеха в ръцете й.

— Тичайте! — прошепна тя.

<Идвам, Елена!> вътрешният шепот изгука отново в съзнанието й, и тя усети как сидийската вещица приближава, вече на триста метра назад и над тях, скъсявайки разстоянието с всяка секунда.

— Премини през градските стени, Лори, и след това бягай — изграчи тя спокойно. — Отведи принцесата в безопасност.

Лука изтича покрай тях, насочвайки ги към пролуката в стените, откъдето бяха влезли: една от многото, които Долман не бе успял да поправи. Избута Елена през нея и помогна на Лоренцо да пренесат Солинда. От мрака прелетя стрела, удари се в стената и изсвистя обратно, последвана от друга, която премина през пролуката. Лука хвана една подпора от незавършената структура и я издърпа с всички сили, докато част от стената не се срути напред, запечатвайки отвора. Обърнаха гръб на блокадата и се озоваха на върха на хълма, спускащ се към струпаните нагъсто колиби на джафите.

Лоренцо ги поведе със Солинда на ръце: момичето за щастие все още беше в безсъзнание. Лука помагаше на Елена надолу по склона. Очите му прикриваха ужаса от това, в което жената маг се бе превърнала, но той за миг не се поколеба. Едва бяха достигнали бараките на джафите, когато над стената се очерта искрящ силует. Вейдия носеше червена като кръв копринена рокля, а дългите й до кръста черни коси се развяваха около нея като криле на гарван.

— Имаш ли някакъв план, Елена? — прошепна Лоренцо издърпвайки я под заслона на полупостроена стена. Лука приклекна и презареди арбалета си, а очите му проследяваха вещицата. Не точно.

— Скрий се, по дяволите, преди…

Вейдия се понесе над тях и ярка синя струя изригна от пръста й и порази Лука докато стреляше. Стрелбата му бе отнесена от енергийния поток, който го издигна и захвърли към тухлената стена. Устата му зееше в безмълвна агония и целият започна да се тресе, сякаш задвижван от невидимите конци на някой кукловод.

Вейдия изчезна зад някой покрив, очевидно за да се предпази от контраатака, но Елена нямаше сили за подобно нещо.

Лоренцо остави Солинда настрана и се изправи над нея със счупения си меч в ръка, с поглед към небето.

— Какъв е планът, Елена? — попита отново той.

Имах план, но в него бях здрава и силна.

— Трябва да я примамим долу, Лори, и да я победим с оръжие. Не е умела в битките.

— Но ако си остане там горе, скоро Горгио ще ни застигнат!

— Не съм казала, че планът е добър — тя се помъчи да се повдигне. Солинда изстена недалеч от нея. Правя го за теб, принцесо. Лицето й се изкриви от болка, докато се изправи, след което се олюля към тясната алея. Ярка фигура се спусна над нея като някой от ангелите на Кор.

Вейдия Смиларск срещна Гървон Гейл за първи път при Нортпойнт — кулата, издигната от Ордо Коструо на юг от Понтус, където бе изграден и мостът Левиатан. Беше отишла с мъжа си Хайгор, за да видят великата кула — Кулата на окото, както я наричаха сидийците или Юреке Турла, откъдето омразните магове се взираха вечно към моста. Самият мост се намираше дълбоко под вълните, приливният му цикъл бе към средата си. Юреке Турла бе внушителна гледка — деликатна като изваяна от слонова кост и висока около километър и половина, обрамчена с масивни кабели и платформи, върху които кацаха въздушните кораби. Синята светлина, процеждаща се от най-горната стая в кулата, блещукаше като звезда.

Преди деветнайсет години майката на Вейдия бе прелъстила един от маговете Строители на моста, въпреки че човекът бил женен. Нямало нищо срамно в съблазняването — всички вярвали, че да родиш дете на маг може само да донесе богатство и слава на рода ти. Тогава майка й вече била съзряла и доста опитна в плътските изкуства. Често по време на празниците била привиквана да освещава съкровеното обединение със свещениците, които се съвкупявали пред цялото си племе, за да бъде реколтата благословена — въпреки че били номади и скотовъдци, през пролетта те се установявали, за да отгледат една реколта ечемик, овес и пшеница, с която да се прехранват през зимата.

Вейдия растяла като облагодетелствано дете, момиче, за което мъжете се биели. Малкото магове, които племето им успяло да отгледа, живеели заедно в „Сферата“ или отделен кръг, в който помежду им разцъфтявало ожесточено съперничество, но и силна близост и в който се учели взаимно на най-различни откъслечни магически умения, до които могли да се докоснат. Всички от „Сфера“ били наполовина рондийци, разбира се, най-вече с една-четвърт или една-осма магьосническа кръв, докато Вейдия имала цяла половина, с предразположеност към водата и животните. Когато прокървила, я омъжили за могъщ мъж — Хайгор от клана Армасар Раса, била неговата четвърта съпруга. Отнел й девствеността пред целия си род в пика на сватбеното празненство, докато останалите му жени я наблюдавали с мрачен, неразгадаем поглед. Бил два пъти по-възрастен от нея. А тя била на тринайсет.

Онази нощ в Понтус тя забелязала друг мъж да се взира към Юреке Турла. Като бдителен ловец, Хайгор също бил отбелязал присъствието му. Първоначално тя помислила непознатия, облечен в сидийски кожи, за някой от клана си, но когато се приближил и вятърът отместил качулката му, на лунната светлина тя разбрала, че той въобще не е сидиец, а всъщност е рондиец. И също така не наблюдавал кулата, а нея.

Хайгор бе изръмжал — външен човек да наблюдава така открито нечия сидийска жена било смятано за неприемливо накърняване на мъжеството на съпруга. Непознатият не приличал на воин, но и не потрепнал, когато Хайгор се запътил разярено към него. Бил дребничък за рондиец, с физиономия като на пор и набито тяло. Без съмнение, Хайгор бе решил да го убие — докато погледът му не се спрял на пулсиращия на гърлото на непознатия кристал. Този мъж бил вражитоаре, маг.

Вейдия се страхувала за Хайгор. Бил добър партньор — мъжествен и покровителствен и я облагодетелствал пред другите си жени.

Но непознатият вражитоаре бе вдигнал ръце в знак, че идва с мир, и двамата с Хайгор се оттеглили да поговорят. Той можел да говори сидийския език. Хайгор се завърнал слисан след разговора им. В ръцете си държал три плетени кожени гривни, всяка инкрустирана с по дванайсет диаманта, всеки един от които струвал повече от сто коня. Тя помнеше трепета, който изпита, когато ги бе зърнала, Хайгор протегнал ръка и скъсал брачната й огърлица, а глинените топченца се посипали по каменистия склон.

— Съпруго, вече не си моя жена. Сега принадлежиш на този човек — погледът му имаше металически отблясък, отразен от лунната светлина.

Тя бе паднала на колене и заридала силно — както се и очакваше от нея. Но в съзнанието си вече правила сметките си занапред, докато Хайгор се отдалечавал от тях.

— Казвам се Гървон Гейл — казал й онзи вражитоаре, като накарал скръбните й ридания да секнат с един жест на ръката. — Вече принадлежиш на мен. Ела.

Понякога й липсвала простотата на живота в племето, липсвал й и Хайгор, но след първото си дете от него останала безплодна и не можела вече да допринесе за заздравяването на рода си. Дъщеря й щяла да бъде ново попълнение в Сферата, но Вейдия вече не била полезна на Хайгор. Струваше значително по-малко от три хиляди и шестстотин коня. Цената, на която Хайгор я продал, била изключително добра.

Първоначално Вейдия бе озадачена — този мъж Гейл не се и опита да консумира брака им, а вместо това прекарваше нощите при някаква друга по-стара, отегчена жена, която дори не му беше съпруга. Но постепенно всичко й се изясни — тя бе нищо повече от негов наемник, а другата жена — враждебно настроено, безсрамно същество, наречено Елена Анборн, бе любовницата му. Гейл бе купил Вейдия не за да я вземе в леглото си, а за да я обучи, да развие потенциала й, както бе казал, да я направи полезна за него. И така тя се научи да изгражда защити, да поразява враговете си с енергия и много други умения, непознати за всички от Сферата, невероятни неща — как да лети, как да разчита съзнания, как да мами хората. Пред нея се отвориха много нови хоризонти, благодарение на изкусния Гейл и неговата студена Елена.

С времето у Вейдия се породи мисълта, че ако измести Елена от леглото на Гейл, ще може да се наслади на по-високо място и привилегии сред останалите вражитоаре от наемниците му. Забеляза, че връзката им се основаваше на навика, на стари спомени, на отминали страсти. Започна тайно да ги наблюдава и видя скучния, лишен от вдъхновение начин, по който правеха любов за кратко, след което се разделяха на двете страни, а що се отнасяше до начина, по който говореха — те споделяха идеи, но никога мечти. Беше лесно да застане помежду им, тъй като бе млада и красива, екзотична, наясно със собственото си тяло и желания. С Хайгор много пъти се бяха представяли пред целия род, бе ставала свидетел и на чуждото съвкупление, като така се учеше на нови подходи да задоволи един мъж, а и самата себе си. Не беше трудно да му прави намеци, да разкрива по малко от плътта си само пред неговите очи. За него можеше да остане търпелива, а и имаше още толкова много да учи, особено когато разбра каква бе целта им: да убиват враговете си за пари. Това също й се отдаваше лесно.

Не беше невъзможно да намери начин да остане насаме с Гървон Гейл. Първия път, когато бяха във Верелон, той я бе обладал без никаква чувствителност, бързо и с чувство за вина, но на следващия път тя го накара да забави и му показа как да й се наслади напълно. Въпреки че не можеше да претендира за особен интелект, тя бе добър слушател, а и не се изискваха големи умствени способности, за да разбереш, че Гейл искаше думата му да се чува, а не да му се противопоставят, както Елена обичаше да прави. А и освен това вярваше, че е ненадминат в любовта — всички мъже си мислеха така. Вейдия обаче знаеше по-добре от мнозинството как да накара един мъж да се чувства добре. Когато покори тялото му и завзе съзнанието му, той вече беше неин.

С удоволствие забеляза как Елена започва да осъзнава, че открадват любовника й. Беше й забавно да наблюдава как се преструваше, сякаш нищо не се случва, как се унижаваше в опитите си да се направи на красива, докато Гейл постоянно си намираше причини да я отпрати надалеч от себе си. Можеше и да залъгва Елена, че е все още важна за него, но всичко беше празни приказки — Вейдия притежаваше изцяло Гървон Гейл.

Вейдия се спусна над купчината порутени постройки, обрамчваща вътрешните стени на Брокена, наблюдавайки с нощно зрение. Елена Анборн изкуцука вън от прикритието си, с качулка над лицето си и тромави движения. Да не би да е ранена? Вейдия облиза устни. Дойде времето ученикът да надмине учителя си. Дребният мъж с арбалета стоеше на открито, разтърсван от конвулсии, и тя запрати нов лъч по него, наслаждавайки се на предсмъртния му гърч. За нейно учудване, Елена все още не атакуваше.

Съвсем ли се е изчерпала? Вейдия потисна внезапното си вътрешно ликуване и се съсредоточи върху другия мъж долу: римонски рицар, присвил се под прикритието си… И джафи, стотици джафи, които се бяга скупчили като бръмбари в прогниващ дънер. Вейдия знаеше много начини да унищожи врага си. Това ще е забавно, помисли си тя и започна да подготвя нова атака с помощта на хипнотичен гносис.

С пронизващ писък тя разпръсна вълна от отчаяние в съзнанията на хората в непосредствена близост. Усети как мисълта за собствената им смърт обзе възрастни джафи и как сърцата им спряха да бият. Деца проплакваха в пълна безнадеждност, представили си смъртта на майките си. Внезапната мисъл, че са били скопени, връхлетя мъже, ревящи в агония, затъркаляли се в мръсотията със сключени около слабините си ръце. Жени се превиваха с ръце около утробите си, представили си ги съсухрени и линеещи в неизлечима болест. През цялото това време тя очакваше приведената фигура на Елена Анборн да се изправи срещу нея, но нищо не се случи.

Нищичко не й е останало! Тогава Вейдия реши да се съсредоточи върху римонския рицар, промъкна се в главата му и веднага разбра всичко за него — млад мъж, луд по Елена Анборн. Какво толкова й харесват на тази съсухрена, стара женица? Изглежда рицарят дължеше сексуалното си пробуждане на някаква по-възрастна жена и сега съзнанието му бе свързало Елена с образа на мъртвата му любовница. Но тази нощ той бе видял безмилостния убиец зад почтено добрата й маска. Със злорадство Вейдия съзря през очите му картината, в която Сордел отнема младостта на Елена, в съзнанието му изплува сегашният й ужасяващо обезобразен лик, досущ като строшено яйце, с разлял се жълтък и черупка на парченца. Смущението му бе ясно осезаемо, лесно уловимо оръжие срещу самия него.

<Тя е омерзена> прошепна Вейдия в съзнанието на Лоренцо. <Въобще не я е грижа за теб. Погледни я само: това е истинският й образ! Вгледай се добре в разкрилата се истинска старица, в нейната разголена противност. Порази я с меча си сега, освободи света от нейното присъствие…>

Вейдия ликуваше, докато наблюдаваше как той пристъпва от сенките зад Елена. Това наистина се превръщаше в нейния миг. Спусна се надолу, отбивайки немощен гностичен лъч. Качулката на Елена се свлече, откривайки старческа кожа и сухи сиви коси. Беше прегърбена като бабичка, с кокалести ръце. Рицарят бе на едва четири крачки зад нея, а мечът му високо във въздуха — счупен, но все още дълъг около тридесет сантиметра, все още смъртоносен.

Вейдия я заговори за забавление:

— Елена. Изглеждаш като за възрастта си.

Елена се изправи леко, преждевременно остарялото й лице разкривено в усилието. Рицарят зад нея замахна, но тя някак успя да се извърти и направи нещо, при което той рухна покосен. Вейдия се отдръпна изплашено, но кракът на Елена поддаде и тя падна задъхано на колене. Светлината в амулета й беше мъждива. Приличаше на някоя беззъба бабичка, просеща за овесена каша на пазара.

Ха! Вейдия се приземи, пристъпи към нея и я зашлеви, плесницата й изплющя върху лицето на Елена. Никакви защити не смекчиха удара и чувството на удовлетворение у Вейдия беше невероятно. Елена се опита да извади меча си, но тя стъпи върху китката й. Изпукаха кости. Елена проплака от болка, а Вейдия хвърли кълбо от гностичен огън по нея. Елена се разтресе в конвулсии, а устните й се разтвориха в безмълвен писък, докато кожата й изгаряше и се покриваше с мехури. Енергията пращеше, изпържвайки я жива. Още един подобен удар и щеше да е мъртва.

Не — прекалено милостиво е. Вейдия се наведе над нея — жената, която я бе научила за гносиса повече от всеки друг, възпитателката й в магията, съперничката й в любовта — сега напълно безпомощна в краката й.

— Елена, мила, помниш ли как ме научи на поглъщането на души? — прошепна тя. — Как да завземам силите и съзнанието на другите? Тъкмо това ще направя с теб и душата ти ще заживее вечно в мен, гърчейки се в безнадеждност и гняв докато си присвоявам всичко, което някога е било твое: силите ти, спомените ти. Ще ми бъдеш на разположение, безпомощно затворена в мен, до края на дните ми.

Съзнанието й се плъзна през последните следи от защитата на Елена. Съпротивлението й бе жалко. Знаеш ли, помня много добре заклинанието… Вейдия пропусна змията, оформена от гносиса й, да се увие около дребното крехко ядро на всички останали сили у Елена Анборн и разтвори устните си, за да я погълне.

Дрезгав глас проговори в съзнанието й:

<Да не би да вярваше, че ще те науча както трябва, а?>

Мракът наоколо се измени. Всички светлини изчезнаха и Вейдия изпищя. Писъците й отекнаха докато милиони нокти я завлякоха в забвение.

Бавно, Елена се съвзе. Животът й направо висеше на косъм! С изцедени до предел сили, без никаква живителна енергия, магията й бе изтощена почти напълно. Да противостои на манипулацията на Вейдия над Лоренцо бе източило и последните й резерви — всички освен една последна светлинка, която се бе помъчила да запази, единственият й нищожен шанс, който й оставаше. Ако сидийската вещица бе използвала магически лъчи или я бе пронизала, ако просто бе изчакала войниците на Горгио да дойдат, с безпомощната Елена щеше вече да е свършено. Но тя бе научила Вейдия, че заклинанието за поглъщане на души е най-добрият начин да унищожиш един безпомощен маг, тъй като би снабдило мага, който го използва, с нови сили. Всичко това беше вярно, но представляваше и капан, тъй като създаваше възможност за контриращо заклинание, което би могло да бъде избегнато, само ако знаеш съответната техника за противодействие. Елена не бе споменавала на Вейдия за това, нито пък я бе научила на каквато и да е техника. Винаги трябва да имаш план…

Сега трупът на съперничката й лежеше в мръсотията на улицата, с изцъклени безжизнени очи. Определено беше мъртва, душата й я бе напуснала завинаги. Никога нямаше да пристъпи в света на душите, нито един некромансър или лечител нямаше да може да я върне към живота. Дребната искра на съзнанието й се бе вляла в Елена, разтворила се в нея и изчезнала. Красивата, манипулативна и обсебваща Вейдия просто бе престанала да съществува.

В какво чудовище съм се превърнала. Но съм жива и имам жизнената й енергия, докато и тя не се изчерпи…

Повдигна се от земята. Без да мисли за разкървавените си колене, тя се завлачи през каменливата мръсотия на уличката към Лоренцо. Опря глава в гърдите му. Бавно, те се повдигаха и снишаваха. Слава богу…

Използва част от силите на Вейдия, за да изпрати покой на останалите оцелели джафи, притаили се незабележими в колибите си наоколо. Десетки бяха мъртви, а съзнанията на много от тях щяха да останат белязани до живот. Затвори взрените в нищото очи на Лука и мислено се упрекна, че не бе успяла да го защити, след това се обърна към римонския рицар.

Изпрати малка жизнена искра у него и смекчи разбуждането на съзнанието му. Когато отвори очи и погледът му се спря на лицето й, той се наежи изплашено. Избута я настрани и се завлачи надалеч от нея в мръсотията.

— Diablo! — изсъска той. — Не ме докосвай!

Елена не знаеше доколко тази реакция се дължеше на заклинанието на Вейдия. О, Лори. Казах ти да не идваш тук.

Врявата и виковете стихнаха — неколцина от Горгио видяха как свърши Вейдия и се изплашиха да не я последват. Някои от джафите изпълзяваха от пролуки в развалините на сградите и съзираха Елена, прегърнала покровителствено простряната на земята Солинда и Лоренцо, навъртащ се замаян наоколо, извърнал лице от тях. Джафите се подчиняваха на мъж, наречен Мустак ал-Мадхи, виден търговец, познат още и с един от по-приличните си прякори като „султанът на сук пазарите“. Мустак ал-Мадхи следваше своите си сложни усмотрения, според които сега предпочиташе Нести сред останалите благороднически римонски фамилии. Елена и Солинда бяха покрити с бекира-наметала и тримата оцелели бяха изпроводени през безпорядъка от улички, изпълнени с вонята на гниеща храна, на човешки и животински изпражнения и на потта на нечисти тела. Пушекът от множеството огньове за готвене караше Елена да кашля неудържимо като най-дъртата вещица от пазара.

Зад тях други джафи разнасяха телата на Сордел и Вейдия и ликуваха, размахвайки оръжия, извадени от тайни скривалища. Започнаха да бият тъпани, а главни, осветили нощта, хвърляха алени и оранжеви отблясъци в оголените остриета на саби и ножове. Пътят се виеше покрай площада на Дом ал-Ахм, където ги очакваше Мустак ал-Мадхи, обкръжен от воините си. Някои дори си носеха куки за месо за телата на омразните им магове. Животински грубото му лице светна, когато съзря Елена и я потупа по рамото, като едва не я събори.

— Тази нощ е славна, лейди Елена! — извика той тържествуващо. — Петима от дяволите! Жалко че Шайтанът Гейл не беше тук, за да вкуси горчивата си загуба.

Ако Гървон беше тук, нищо подобно нямаше да се случи, помисли си тя отнесено, но изрече единствено:

— Донесете ми свитъци, на които да закрепя телата им.

Гласът й бе така дрезгав, че дори Ал-Мадхи, който едва я познаваше, го забеляза и попита:

— Лейди Елена, да не би да ви засегнаха?

— Само временно, Мустак. Не се притеснявай. Ще се оправя скоро.

Той отстъпи леко назад, припомнил си изведнъж ужасяващата мощ на гносиса, но отвърна дружелюбно:

— Дадохте толкова много от себе си за нас, лейди Елена — добави той. — Ще се погрижим за вас. Всичко наше е и ваше. Нека Ахм ви благослови за всички времена.

Не знам колко го е грижа Ахм за рондийските магове. Все пак тя се поклони с благодарност:

— Принцесата ще остане с мен — обясни му тя. — Трябва да я върна на кралицата-регент.

— И да я подложите на разпит — добави мрачно той. — Била е с тях — довърши и звучно се изплю.

— Ще я подложим на разпит — съгласи се с тъга Елена.

Войниците на Горгио не напуснаха пределите на града, но редици от легионери се струпаха около стените, надзъртайки към обиталищата на джафите, където веселбата се разрастваше като опустошителен огън. Тъпани ехтяха цяла нощ, а радостните викове отекваха насред колибите. Към Горгио се подхвърляха предизвикателни заплахи:

— Елате, елате, присъединете се към празника ни.

— Дяволските ви магьосници са мъртви до един!

— Искате ли да оплачете падналите си другари? Елате в Дом ал-Ахм утре!

— Смърт за Горгио! Да живеят Нести!

Някои от войниците на Горгио, видимо раздразнени, бяха на косъм да нападнат, но въдвореният ред и изкрещените команди от офицерите им ги спряха на място.

По изгрев външните части на града бяха потънали в дим. Самият Алфредо Горгио се появи и хвърли поглед на града. Изглеждаше разтърсен. Войските му ограждаха подстъпите към вътрешния град. Брокена бе парализирана.

Следващите няколко дни Елена прекара в малка стаичка в дома на Мустак ал-Мадхи. През повечето време спеше, а когато се събудеше, се съсредоточаваше върху изцелението си, особено върху счупената си китка, за да се увери, че костта не бе непоправимо увредена. В огледалото тя се сблъскваше с евентуалния си образ на старини. Казваше си, че не е толкова зле — лицето й бе изпито, но с правилни скули, не беше чак отблъскващо, но въпреки това й се плачеше при вида му. Косите й бяха сиви, но видя, че русото избива от корените им, затова взе ножици и ги отряза късо. Изглеждаше някак непривично, но определено беше по-добре отколкото да прилича на седемдесетгодишна. Нека си мислят, че така е модно.

След това се захвана с възстановяването на предишния си облик. С изминаващите дни постепенно си възвърна и предишната жизненост. Пълното й възстановяване щеше да отнеме месеци — засега лицето й все още бе покрито с доста бръчки, а косите й, след растежа, подпомаган от гносиса, бяха по-бледо руси със сиви кичури. В продължение на няколко дни изглеждаше ужасяващо, докато старата й кожа се белеше и падаше на люспи, но новата отдолу бе гладка и румена — макар че едва ли някога да бъдеш почти убит от некромантия щеше да се превърне в терапия за красота.

Лоренцо не се приближаваше до нея. Тя искаше да му помогне, но той не желаеше и да я види, така че Елена насочи вниманието си върху Солинда. Принцесата дойде в съзнание ден след като я спасиха, но бе начумерена и отказваше да говори с когото и да било. Елена беше научила Сейра и Солинда да предпазват съзнанието си от магове, които се опитват да го разчетат. Сега Солинда прилагаше наученото срещу самата нея, отказвайки да я допусне в главата си. Елена нямаше и идея как принцесата бе успяла да оцелее в рухналата Лунна кула. Може би просто бе изкарала невероятен късмет.

Мустак и останалите главатари бяха успели да удържат джафите да не нападнат градската крепост, макар че няколко млади мъже стреляха с лъкове по войниците от стените. Започна да се носи мълва:

— Само почакайте, Нести идват насам.

Но няколко дни след нападението на Елена, първи се раздвижиха Горгио. Загърмяха тромпети и един легион от вътрешността на града се насочи по кралската алея към площада на Дом ал-Ахм. Редица след редица войници изпълваха площада, докато джафите ги обкръжаваха притихнали. Всеки фланг бе защитен от по един отряд, а петият отряд се придвижваше в центъра. Командирът на легиона яздеше на коня си, обграден от множество от щитове, изправени около него в бойна формация костенурка, докато достигна до куките за месо, окичени в центъра на площада. Всеки легионер вдигна поглед към тях, разчете изписаните с едри и дебели букви надписи и потрепери.

Обезглавеното тяло на Арно Долман висеше нагоре с краката, а вътрешностите му се увиваха около куката. С огромен пирон към плътта му бе прикована табела, на която пишеше „Мъжът от камък“. До него висяха ужасяващите, но обезобразени до неузнаваемост останки на Бенет и Теро, а над тях бе окачена легендата за „Богохулните близнаци“, препращаща към добре позната притча-предупреждение за хомосексуалността. Главата на Рът Сордел бе забучена на върха на метален прът, а тялото му бе пронизано малко по-надолу върху него. На неговата табела се четеше: „Убиецът на краля“. До него съвършеното тяло на Вейдия бе осквернено по подобен начин, а на свитък върху него пишеше: „Курвата на Шайтан“.

На идния ден Горгио напуснаха града.

Новините за оттеглянето на врага се разнесоха бързо. На следващия ден Мустак ал-Мадхи поведе предпазливо хората си към вътрешността на града, обградили паланкина, върху който седеше Елена, загърната в черно наметало. Джафи воините се отнасяха към нея със страхопочитание. Тъпани и чинели звучаха в ритъма ма отмъщението, докато деца танцуваха победоносно, а възрастни разграбваха всяка римонска къща, която не бе окичена със знамето на Нести, и колеха наред семействата, които бяха застанали публично на страната на узурпаторите от Горгио. За щастие, тези хора бяха малко, но въпреки това, докато процесията се виеше по уличките, се разгърнаха няколко доста зловещи сцени.

Когато стигнаха двореца, пристъпиха внимателно през отломките на съборената Лунна кула и направиха кръг към главните порти които зееха отворени неприветливо.

— Хората ми претърсиха мястото обстойно, лейди Елена — съобщи Мустак, докато й помагаше да слезе. — Открихме нещо необичайно. Нужна ни е помощта ви, ако обичате.

Ръцете й трепереха, но успя да изправи отново гръб, а дясната й ръка бе възвърнала малко от предишната си сила. Накуцваше, подпирайки се на груба тояга, за да пази равновесие, докато съзнанието й претърсваше пътя пред тях. Всичко бе покрито с отломки. Един от опустелите дворове бе обсипан със захвърлени седла и поводи за коне, в друг се въргаляха дузини пробити бъчви — каквото вино Горгио не бяха успели да отнесат със себе си, бе нарочно оставено да изтече в отводнителните канали. Котки мяукаха и съскаха, пропълзявайки през разрухата, а на едно място се сбиха ожесточено за нещо — десните ръка и крак на някакъв човек, подаващи се от плиткия му гроб. Плътта по тях гниеше в пладнешкото слънце.

Когато джафите се приближиха, животните изскимтяха и побягнаха. Мустак направи знак с ръка и няколко мъже покриха с плат устите и носовете си и започнаха да копаят. Не след дълго отдолу се откри тялото на гол мъж със златисти коси — Фернандо Толиди, любовникът на Солинда от Горгио.

Че защо им е притрябвало да убиват Фернандо? Елена се зачуди, но вниманието й бе отвлечено от затичалите се към тях мъже, крещящи превъзбудено, че в градините има още гробове. Елена покри устата си с ръка и последва тълпата с бърза крачка.

Стотици гарвани се издигнаха като черен облак от площадката в сянката на кралската Соланска кула. Джафите се заковаха на място, някои паднаха на колене стенейки, а на Елена й се зави свят от отвратителната смрад. Последното нещо, което Горгио бяха направили преди да се оттеглят, бе да изколят цялата джафи прислуга на двореца. Докато вървеше през кървавата площадка Елена усети как огромна вина се стоварва върху плещите й. Това нямаше да се случи, ако не бях идвала тук.

Свали поглед към телата на мъже и жени, заемали постовете на слуги в двореца — очите им загледани в небитието, лицата им застинали в последното си изражение на пълен ужас и примирение. Бяха общо четиридесет и осем. Усети как по бузите й се стекоха сълзи и затвори очи. Остави тъгата да се излее върху тялото й. Но не се почувства никак пречистена.

След това Елена разпръсна съзнанието си напред в търсене на някакъв останал живот. Ето — там горе, в ляво!

Поведе джафите предпазливо натам, но нямаше никакви скрити стрелци или капани. Всяка стая изглеждаше до някаква степен претършувана, сякаш в бързината на бягството си Горгио бяха задигнали като плячка всичко ценно, което са могли да вземат със себе си. Но в една от стаите, Елена откри скрита сред купчина отломки и изпопадали гоблени огромна заключена ракла. Мустак пристъпи напред и внимателно понечи да я отвори с един железен лост. Всички подскочиха наведнъж, когато ключалката изщрака със силен пукот.

Вътре стоеше джафи момиче със следи от сълзи по мръсното си лице. Тя се сви в раклата, хленчейки жално.

— Спокойно, момиче — изшептя Мустак. — Това е лейди Елена от Нести. Няма да те нарани.

Момичето сякаш не бе напълно убедено. Беше слабо като клечка, а лицето му бе тъмно, с детско вирнато носле. Сега Елена си я спомни: казваше се Тарита, една от по-младите прислужници, на четиринайсет или петнайсет години, дребничка, няма и метър и петдесет на ръст. Помнеше я като лъчезарно, дръзко момиче, което винаги забравяше — веднъж напълно залисано бе донесла в стаята й стомна със студена вода за къпане, изцяло забравяйки да я затопли преди това. Страхуваше се, че ще я сполети сериозно смъмряне или нещо още по-лошо, но Елена само се пошегува приятелски с нея, а тя се включи много бързо в закачката, отвръщайки й, че със сигурност може да си я стопли и сама с магията си. Сега момичето бе ужасено, Елена се зачуди как ли е могло да се измъкне.

— Тарита — заговори тя нежно, — ще стоплиш ли малко вода, за да се изкъпя?

Момичето почти се усмихна, а след това зарови лице в ръцете си. Отне известно време, докато Елена успя да го измъкне от прегръдките си. Докато една от джафи жените я отведе, за да се погрижат за нея, Елена си отбеляза наум: Не трябва да забравям за нея. Трябва да разберем какво е видяла.

Нямаше други оцелели, само стаи, затрупани със счупени мебели или захвърлени непотребни вещи. Стаята в кулата, където Елена държеше Бастидо, не беше докосната. Беше го настроила да атакува на пета програма, ако в стаята пристъпи някой друг, така че може би това бе и причината. Собствената й стая обаче, разбира се, бе опустошена. Някой, най-вероятно Вейдия, се бе заел да извади всичко от гардероба й, да разкъса на парченца всяка нейна дреха и да опикае навсякъде. Смърдеше и някак болеше малко, но не беше нещо неочаквано.

Поне си носех камъните.

Нести се завърнаха в Брокена след две седмици в пълна празнична обстановка. Омразните Горгио бяха нахлули в града, бяха показали истинската си същност на цареубийци и насилници, но се бяха оттеглили без битка. Смелостта, която Сейра Нести прояви след убийството на семейството си, вече бе легендарна, а празненствата започваха спонтанно и неподправено. Елена стоеше на главните стълби с Мустак ал-Мадхи и неговите джафи подчинени, докато Сейра и хората й си проправяха път по криволичещите улички. Одобрителните викове и песните отекваха все по-близо, докато Елена се потеше под мантията си с качулка.

Кралицата-регент не ги остави да чакат дълго. Елена се страхуваше от появата на наемен убиец в тълпата, но Сейра премина безопасно през струпалия се народ, докосвайки ръце с добропожелателите й — като истинската героиня на множеството, тълпящо се на площада. Държеше се сдържано, с отмерени жестове. Момичето в нея се бе изпарило, вече бе жена. Родена е за това. Тази мисъл караше Елена да се чувства както горда, така и неспокойна.

Докато Сейра се изкачваше по стълбите, погледът й се спря върху Елена. Сбърчи чело при вида на наметалото й. Елена й бе писала, но да прочетеш не беше като да го видиш на живо. С изцелителния си гносис, Елена бе смекчила повечето от последиците от некромантската атака на Сордел, но все още не изглеждаше както преди. Сребристорусите й коси бяха дълги около сантиметър, а лицето й бе набраздено. По нормалните човешки критерии изглеждаше с десет години по-възрастна.

Докато достигне Елена, Сейра премина по дълга редица от очакващи я благородници и изтъкнати бюрократи, поздравявайки всеки от тях. При първия близък поглед към своята защитница, кралицата-регент ахна и преглътна горчиво. След това обаче замаскира объркването си и я прегърна.

— Елла! Deo! Какво са ти сторили? — тя прокара ръка по главата й — Едва те разпознах.

— Дочух, че късата коса ще е на мода тази зима — смигна й Елена.

Сейра хвана ръката й и я целуна, след което я издърпа в силна прегръдка.

— Ти ни върна кралството обратно, Елла — прошепна тя пламенно. — Ти си истински чудотворец!

— Е, това ми е работата — отбеляза равнодушно Елена.

— Обичам те, Елла. Ти си Сол и Луна за мен.

— Шшш! Това е богохулство, Сейра, ще ядосаш друидите — тя я погали по бузата и я погледна съсредоточено. — Солинда отказа да присъства. Не мога да вляза в главата й, блокира ме със защити, а ако опитам да я пречупя с гностични сили, ще я нараня. Джафите искат да бъде екзекутирана заради държавната й измяна.

Лицето на Сейра помръкна:

— После ще говорим за това, Елла. Днес трябва да изглеждаме радостни — след това се наведе към нея и й прошепна на ухо. — Хората на Мустак са избили около хиляда симпатизанти на Горгио, а той ми връчи списък с имената на още три хиляди — погледите им се срещнаха. — Какво да правя?

Елена преглътна шумно.

— Не му казвай нищо. Ще говорим после — тя я стисна за ръката, след което се отдръпна назад и се поклони дълбоко. — До после.

Сейра се вгледа за още един миг в нея, след което се овладя отново и продължи към следващия човек, отново с усмивка на лице.

Разтревожена, Елена се промъкна през тълпата, докато всички наоколо се веселяха. Забеляза, че Лоренцо я проследява с поглед, но бързо отмести очи, когато осъзна, че го е видяла.

Четирима от тях взеха решението: Сейра, Елена, граф Пиеро Инвейльо и Мустак ал-Мадхи, който с изключителен успех се бе превърнал в незаменима за тях фигура. След умереното си начало тонът на срещата им постепенно се изостряше все повече. Накрая в един момент Мустак се изправи на крака и насочи заплашително пръст към Инвейльо.

— Когато Горгио се настаниха, куцо и сакато от търговските и занаятчийски гилдии се втурна около тях да ламти за пари, отърквайки се безсрамно в краката на новите си стопани — трябва да си платят за това!

Инвейльо продължи да негодува:

— Но повечето хора от този списък… Познавам ги добре! Не са имали друг избор, освен да се подчинят. Когато някой узурпатор ти опре нож в гърлото, трябва да си пълен глупак да му се противопоставиш!

— Само защитавате приятелчетата си, вашите „бизнес партньори“ — изломоти Мустак. — Тези хора са забогатели от парите на Горгио, смукали са от гръдта на врага, и сега моите хора настояват за възмездие — той обърна исканията си към Сейра. — Горгио изклаха прислугата на двореца като някакъв добитък! Чрез любезниченето си с Горгио тези хора са съдействали за това. Трябва да се проведе чистка, отсъдена и изпълнена от самите Нести, или ще се пролее кръв и без официално позволение, обещавам ви!

Сейра се обърна към Елена с умоляващ глас:

— Елла, какво да сторя?

Елена я погледна преценяващо, обмисляйки отговора си. Това е кралската власт, Сейра — не се състои само в празненствата и красиви речи, но и в справедливото размахване на меча.

— В миналото имало един римонски поет — Никос Мандели, който съветвал императорите в Рома преди настъплението на маговете. Писал е пространствено върху това как се управлява една империя. Църквата заклеймила писанията му, но по-късно били възстановени и разпространени сред маговете. В книгата си „Император“ Мандели пише, че един владетел трябва, както да бъде обичан, така и да всява страх. Понякога това може да бъде постигнато с добро и с милостивост, но понякога трябва да се използват и по-строги мерки. Твоята цел е да укрепиш властта на Нести. Не можеш да позволиш на онези, подкрепили преврата на Горгио, да останат ненаказани, те ще подкопаят положението ти сред останалото мнозинство. Нищо не те спира.

Мустак насочи пръст към Елена:

— Джадугара е напълно права! — изрева триумфално той, а граф Инвейльо зарови глава в ръцете си и Сейра, пребледняла, преглътна мъчително.

— Затвор и съдебни процеси, но не и убийства! — провикна се заповеднически тя, а Мустак се поклони и излезе от стаята.

В следващата седмица Сейра остави Мустак да направи каквото бе решил, а войската на Нести извършваше необходимото. По улиците плъзнаха отряди войници, нахлуващи внезапно при обвинените търговци, а тъмниците на кралския дворец се напълниха догоре. Неизбежно положението излезе извън контрол, докато списъците ставаха все по-дълги и по-дълги. Елена подозираше, че бюрократите, които ръководеха изготвянето на списъците, вземаха подкупи от хора, който искаха да си уредят сметките. Щяха да изминат месеци в съдебен процес преди нещо да се реши, а междувременно затворите се пръскаха по шевовете. А най-лошото бе, че изтичаше информация за имената на възможни съучастници, които след това бяха нападани от недоволни тълпи. Подобни сцени пренасяха Елена в миналото й към места като Кнеб по време на Бунта. А това не бяха спомени, в които искаше да се връща.

Последиците от всичко се изсипваха върху Сейра. Вълни от чувство за вина и отвращение от това, което бе предизвикала, отвориха място за нова хладнина и безпощадност, които плашеха силно, открити в очите на някого толкова млад.

Елена се страхуваше за нея. Напомня ми за мен по време на Бунта…

След седем, дни Сейра отмени военното положение и Нести войниците възобновиха ролята си да пазят мира. Нареди за повсеместно почистване на града, с което да се заличат всички следи от последните седмици и което се извършваше заедно с погребенията. Издаде заповед за престрояването на сгради, което отнемаше доста време, докато тъмниците под двореца преливаха от хора. Народът вече не я подкрепяше безпрекословно и тя започна да се бои от публични изяви.

— Половината от тях вече ме мразят — хлипаше тя в прегръдката на Елена.

Въпреки това Сейра заставаше начело на безкрайните процеси на предполагаемите съучастници, приключвайки всички, с изключение на най-извънмерните случаи. Някои смятаха, че е проява на снизходителност и слабост, други го виждаха като милостивост и сила. А тя най-сетне се сблъска с една от истините за живота: никога не можеш да угодиш на всички.

До последния ден от годината, Тимори вече се бе възстановил достатъчно, за да спи сам в стаята си, стига Борса да заспива пред вратата му. Сейра се премести в кралските покои, макар че очевидно й бе трудно да спи в леглото, което преди споделяха мъртвите й родители, а Елена зае старата стая на Рът Сордел тъкмо пред вратите на Сейра, която обаче ненавиждаше. Спасеното джафи момиче Тарита стана прислужница на Елена, дарявайки я с добри дози смях, така необходим на жената маг, особено през утрините, когато се връщаше от тренировка, превита на две от болка. Момичето навърши петнайсет скоро след като я откриха и сякаш бързо загърби каквито и ужаси да бе преживяла. Можеше да играе табула и за пълен срам на Елена обикновено печелеше. Ама и един експерт в стратегиите съм аз, размазана на Играта на крале от някаква си прислужница.

Дали ужасѐн от това, на което бе способна Елена, или все още под влиянието на манипулацията на Вейдия, Лоренцо все още стоеше настрана, но все пак бе винаги учтив. А Солинда продължаваше да се държи необичайно.

Сейра допълни регентския съвет с подбрани джафи властници, сред които и Мустак ал-Мадхи. Поиска потвърждение за отдадеността им към шихада и изпрати свои представители към Салим, султанът на Кеш. Алфредо Горгио бе обявен за изменник на закона и Нести започнаха да се приготвят за война срещу Горгио, макар и да не бяха в състояние да участват в подобен конфликт.

Обстоятелствата около смъртта на Фернандо Толиди тормозеха съзнанието на Елена, но беше прекалено заета да ги разнищи. Солинда отказваше да сведе глава и вече изглеждаше, че ще трябва или да я поставят пред съдебен процес, или да я премахнат от сцената. Затворът под крепостта Крак ди Кондотиори в южните планини бе по традиция място за високопоставени политически затворници. Започнаха да подготвят изпращането й там.

Оставаха шест месеца до Лунния отлив и Брокена кипеше от оживление. Наблюдатели им довериха, че Гървон Гейл е бил забелязан в крепостта на Горгио в Хийтел. Силите на Горгио били ужасно отслабени, след като по целия път към дома ги нападали джафи, но онзи маг все още беше с тях и това бе достатъчна причина да са предпазливи.

От Йебусалим обаче пристигна най-озадачаващата вест: главата на Строителите на моста, старият Антонин Мийрос, се бе омъжил отново, а още по-стъписващо беше, че новата му съпруга бе лакхско момиче от род, за когото никой не бе чувал. Дали старият маг не се бе побъркал? Звучеше отвратително — стар пръч да си купува някое бедно момиче. В Хеб по улиците на селцата искаха главата му, а кешите изгаряха изображението му, докато пееха за шихада. Сред малкото кораби, които долитаха от Понтус, се говореше за набиране на легиони. Светът се въоръжаваше за война и за Джавон не оставаше друго, освен да се присъедини в подготовката.

16.
Парче кехлибар

Амулет

Полето на силите на един маг може да бъде разширено чрез съгласуване с различни приспособления, които поемат гностичната енергия и я концентрират. Например ако един амулет, направен от дърво, може да удвои силата на действие на някое „заклинание“, то парче кехлибар или кристал може да постигне този ефект в много по-големи степени. Мнозина разполагат с най-разнообразни амулети за различни цели. Амулет във формата на висулка се проявява най-добре в защитата, като клонче или пръчка той се прилага в деликатни начинания с тесен обхват на действие, а един голям жезъл се използва за нападение или за действия в широк обхват. Но е погрешно да се смята, че амулетът е по-важен от своя притежател. Гносисът произтича отвътре.

Ардо Акциум, изследовател, Брес, 518 г.

Норостийн, Норос, континента Юрос

от декор, 927 г. до фебрю, 928 г.

седем-пет месеца до Лунния отлив

Аларон седеше загледан в пепелта в камината. Почти не бе напускал стаята си за последните три седмици. Дневната светлина се процеждаше през кривите капаци, а от улицата се разнасяха приглушени звуци: навън животът продължаваше, но не и неговият. Нещо в него буквално умря, когато директор Гавий произнесе присъдата си. Чувстваше се сив и студен като пепелта пред него.

Баща му бе опитал да поговори с него, но тогава Аларон се оттегли в стаята си и заключи вратата. Кофата му с пикня бе почти пълна, а силната й смрад изпълваше въздуха. Не се бе къпал с дни, косата му беше мазна и главата го сърбеше, а не можеше и да се храни, въпреки че не му правеше впечатление. Онези последни мигове се превъртаха отново и отново в съзнанието му и той всеки път си задаваше едни и същи въпроси: заради разработката му ли беше, или заради случилото се в къщата на майка му, или пък наистина не ставаше за нищо? Защо не позволяваха на баща му да обжалва решението им? Защо Мьорин се бе намесил по този начин при защитата му и кой бе откраднал записките му?

Беше се насилил на няколко пъти да дойде на себе си, но невъобразимостта на сегашното му положение му идваше в повече: нямаше никакъв път напред. Ограбиха бъдещето му и го направиха обект на смях и подигравки. Вече не можеше и лицето да си покаже навън. Обмисляше да избяга, може би в Силация, където да заживее заедно с Рамон, но не можеше да събере сили за нищо друго освен да спи.

Аларон потрепери. Огънят отново бе угаснал. Застана на колене и започна да загребва угасналата жар с шепи, изсипвайки я в кофа, когато един все още горещ въглен изгори пръстите му. Той изсъска от болка и голям облак прах се разнесе из стаята му. Огънят бе моят елемент, замисли се той горчиво. Щях да стана огнен маг. А сега дори не мога да изчистя камината от въглени, без да се изгоря.

— Аларон? Завинаги ли мислиш да се въргаляш в самосъжаление там вътре или трябва да вляза да те извлека оттам?

Трябваха му няколко секунди, за да разпознае гласа, и в този миг се изправи мъчно на крака. Това Ким ли е? По дяволите! А той, облечен само с мръсна тениска за спане, стоеше в тази покрита с пепел стая, която смърдеше по-гадно и от някоя обществена тоалетна.

— Аларон? — Ким затропа отново по вратата.

— Махай се!

— Не! Отвори ми, безгръбначен глупак такъв!

Той грабна кофата с урина, втурна се към прозорците и вдигна капаците им. Дясната ръка все още го болеше. Задъхан, изля кофата в мръсната уличка зад къщата им, пренебрегвайки прочувствените псувни, излели се по негов адрес, докато затръшваше капаците отново.

— Аларон, отваряй веднага!

— Чакай, аз… Ам, можеш ли да почакаш долу? Моля те?

— Защо?

— Трябва да се измия!

— Имаш десет минути иначе си тръгвам оттук и никога повече няма да ме видиш.

— Ад и проклятие! — изруга той, докато стъпките й се отдалечаваха. — Не си тръгвай! Ще дойда ей сега, обещавам!

Наложи му се сам да си извади вода от кладенеца, тъй като всички помощници от конюшнята бяха тръгнали с Ван към тържищата за кожи в Гайденхайм. За щастие, Ким не се навърташе наоколо. Бос навън в ледения студ и треперещ като лист, Аларон се почувства немощен, като някое дете, докато изливаше кофи чиста вода върху себе си, до момента, в който не усети, че е чист отново. Това донесе и яснота на съзнанието му. Ким е тук! — но нали беше тръгнала обратно на юг? Увил се в мокър халат, той се затича към кухнята, където завари огъня накладен с котле с вода, къкрещо над него. Облечена с обичайните си номадски поли, Ким седеше на кухненския плот, гъстите й черни коси бяха вързани на опашка и прибрани под ярък, шарен шал, а златните й обици блестяха на светлината от камината. Аларон едва не се разплака, когато я видя.

— Изглеждаш направо ужасно — отбеляза тя с равен тон и махна с ръка към огъня. — Стоплих ти вода. Използвай и сапун. И се обръсни — тя се изправи. — Ще изчакам отвън. Нямам никакво желание да гледам недохраненото ти тяло, дори и неволно — тя го погледна право в очите. — Ти си пълен идиот, Аларон Мърсър.

Той побърза да свали халата си и взе чашка, с която да загребва и да излива топлата вода върху замръзналата си кожа. Успя някак да се обръсне набързо, въпреки че ръката му трепереше неудържимо и се поряза на няколко пъти. След това изтича обратно горе, за да си потърси чисти дрехи, ужасѐн от мисълта, че тя ще си отиде преди да се приведе и наполовина в порядъчен вид. Навлече първото, на което попадна, прокара пръсти през мократа си коса и се затича обратно надолу.

Ким стоеше в кухнята. Огледа го отдолу до горе, след което протегна ръка към него.

— Можеш да се приближиш — заяви тя властнически, а той се размърда плахо и се наведе да целуне ръката й, но в този момент тя си я издърпа обратно и бързо като гръм го удари по бузата — парещ плясък, от който му се зави свят.

— Какво, по дяволите, си мислиш, че правиш, глупак такъв? Рамон ми каза всичко! Да удряш градски управник? Да дрънкаш за Сциталата на Кориний пред зала, пълна с рондийски магове — белята ли си търсиш? Да не си си изгубил ума? — очите й искряха.

— Виждала си Рамон? — успя да изрече плахо той, потривайки бузата си.

— Докато преминавахме през Силация с кервана на семейството ми, спряхме в неговото село. Беше страшно притеснен за приятеля си Аларон Слабоумния, който провалил собственото си бъдеще. А сега виждам, че си решил да умреш от самосъжаление.

— Не се самосъжалявам, аз просто… — гласът му бавно замря.

— Не знаех, че си чак такова мекотело, Аларон — особено след седем години, в които се промъкваше да ме обучаваш на магия, рискувайки да те изключат всеки божи ден — мислех, че орехчетата ти са по-здрави от това.

— Но ти не разбираш…

Тя скръсти ръце и го погледна кръвнишки:

— Така ли?

Той се подпря на плота и също скръсти ръце. Чувстваше се безпомощен срещу огъня и жупела, изливащи се от нея.

— Когато те скъсат, това е краят: прецакан си завинаги. Забранява ти се да използваш амулет, съответно и гносисът ти е нищожен, а ако все пак те хванат с амулет, те вкарват в затвора, или по-лошо. За всички ти си отхвърлен от Бога, лесна плячка за… ами, всъщност за всичко и за всеки. И през цялото време ти се напомня какъв си трябвало да бъдеш. Аз щях да стана огнен маг и да се включа в Похода, а сега дори не смея да участвам в легионите като прост войник, защото останалите мъже ще ме разкъсат на парченца. Не мога да помагам на баща си в търговията, както се бе надявал и той, или пък да му построя въздушния товарен кораб, който искаше. Никога няма да мога да му се отплатя за таксите за колежа, а сега и мама ще трябва да напусне имението си. Цялото ни семейство ще бъде разорено. И всичко това по моя вина — той зарови глава в ръцете си и прошепна. — Може би просто трябва да се самоубия.

Ким изсумтя:

— Точно като някое момченце, без никакъв характер. Нещо малко да се обърка и веднага цивриш и решаваш да сложиш край на всичко — тя застана пред Аларон, издърпа ръцете от лицето му и го обхвана с нейните. — Аларон Мърсър, ти и Рамон ми дадохте нещо незаменимо: учихте ме, когато всеки друг в цял Юрос бе отказал. Дори и двамата да бяхте смотани и безполезни учители, които предимно се опитваха да ми зяпат в деколтето. Но аз съм ви задължена. И искам да ти помогна — мога да ти помогна, стига да имаш смелостта да си помогнеш сам. Така че какво мислиш: да отидеш отново в онази мръсна дупка, на която й викаш стая, за да мрънкаш как ще се самоубиеш ли, или да си върнеш обратно живота?

— Не е честно — възпротиви се той.

— Милото момче, животът по принцип не е честен.

Тя дръпна кожената верижка на врата си и извади изпод блузата си меднозлатист скъпоценен камък. Беше грубо изработен, но блещукаше в тъмната стая. Аларон ахна.

— Кехлибарен амулет, който с близките ми задигнахме от един маг в Кнеб — обясни Ким, завъртайки камъка предизвикателно в ръка. — Твой е, ако го искаш.

Той се пресегна, но изведнъж се спря:

— Но… това е незаконно. Ако ме хванат…

Тя го свали през главата си и го разлюля пред него. Той се поколеба, неспособен да мисли трезво, посягаше с ръка и се отдръпваше. Тя въздъхна раздразнено и окачи верижката на една кухненска кукичка.

— Rukka mio, Аларон — тя го хвана за раменете. — Изиграли са те — не чувстваш ли, че трябва да се бориш? Отключи гнева си!

— Не е толкова лесно… не мога просто…

— Не можел просто… вземи този амулет и се превърни в човека, който искаш да бъдеш — тя се обърна и излезе от кухнята, изревавайки през рамо. — Използвай го!

— Ким, почакай! — той изтича до нея. — Как е Рамон?

— Добре си е малкият подлец. Притеснява се за теб. Тъкмо се бе разправил с някакви разбойници, изпратени от местния гангстер, а сега обмисля предложението на споменатия татко фамилиозо да се присъедини към шайката му. Така вървят нещата в Силация.

Аларон се опита да се усмихне.

— Това е хубаво.

— Пф, щом казваш. Малкият никаквец ми предложи да се оженим. Как пък не! — тя се извърна да си ходи.

— Ким — извика Аларон истерично, — ами амулетът… законът…

— Законът — повтори подигравателно тя, — той е нищо повече от настоящото мнение на сегашния властник, няма никакво отношение към това кое е правилно — тя отметна глава настрани. — Амулетът сега е твой, ако ти стиска да го задържиш. До скоро, Аларон.

И в следващия миг изчезна, затръшвайки вратата под носа му. Той изстена и се върна при огъня. Най-накрая взе кехлибарения амулет и се загледа в мъждивата му сърцевина. Загуби се в дълбините му в продължение на часове.

Не разбра кога готвачката Тула се бе прибрала. Но изяде една купичка от задушеното, което бе приготвила.

— Е, как си, Аларон? — попита Ван Мърсър.

Аларон вдигна поглед от огъня, стиснал в юмрука си кехлибарения амулет. Не беше чул баща си да влиза.

— Не знам, тате.

Ван присви устни:

— Дядо ти, Кор да го прости, винаги казваше, че първо трябва да решиш къде искаш да отидеш, а след това да избереш пътя си. Е, какво искаш ти от живота? — Ван се настани на креслото си близо до огъня и зачака отговора му.

— Не знам… едва на осемнайсет съм.

— Повечето момчета на твоята възраст вече са женени с деца, Аларон.

— Е да, ама това вече няма как да стане, нали? — той преглътна мъчително и замлъкна, докато баща му пушеше лулата си, очаквайки търпеливо сина си да продължи. — През целия си живот мислех, че ще бъда маг — не мога да съм нищо друго. Но властите, колежа, според тях не ми е разрешено, не съм бил подходящ. Но аз се справих добре на изпитите, тате, спечелих бронзова звезда, казаха го пред всички — тогава защо не ми разрешиха да завърша! И разработката ми беше добре обоснована, каквото и да разправят — със сигурност бе достатъчно добра, щом ми откраднаха записките…

— Какво? — Ван се поизправи, сепнал се внезапно.

— Щях да ти кажа… някой ми открадна записките към дипломната работа, веднага след официалното представяне…

— Откъде? Защо не ми каза досега?

— Ами… мислех си, че не е от значение, не и след като ме скъсаха…

— Мислил си, че не е от значение, че са откраднали записките към дипломната ти работа по време на изпита? Аларон, това е нередно, напълно погрешно. Трябва да кажем на капитан Мьорин…

— Не, само не на него! — прекъсна го припряно Аларон.

— Как така „само не на него“? Джерис Мьорин е мой приятел и капитан на градската стража. Ако някой въобще може да открие записките ти, то това е той. Може би ще преосмислят решението си. Ще говоря с него…

— Не, тате, моля те… — Аларон разказа на баща си как Мьорин бе омаловажил разработката му, как след това той самият бе ударил Илай Беско, друго нещо, което някак бе пропуснал да му спомене, и думите продължиха да се изливат от само себе си от отворилите му се уста. — Просто исках да стана боен маг и да се включа в Похода, тате. Исках да стана известен, исках уважение. Търпях непрестанни насмешки от онези отрепки с благороден произход през седемте си години в училище — Малворн Андеварион е най-злобното членестоного на цял Урте, а получи проклета златна звезда, Франсис Доробон не може да управлява и стадо овце, камо ли едно кралство, а Сет Корион, той е просто смешка. Защо те имат всичко, когато не заслужават нищо?

В този миг Аларон заплака, горчивите сълзи пареха по бузите му. Усети как баща му го придърпва в прегръдка, точно както когато беше дете, и здрачът премина в нощ докато Аларон, загубил представа за времето, се притискаше в обятията на баща си.

Когато най-накрая се отдръпна и избърса очи, той прошепна:

— Какво да правя, тате? — попита той, вгледан в кехлибарения камък, все още притиснат в дланта му.

Ван Мърсър загледа лулата си, която бе изгаснала, и я постави на полицата над камината.

— Трябва да направиш това, което сметнеш за добре, Аларон. Не разполагам с някаква голяма мъдрост, която да споделя. Аз съм просто един войник, който се влюби в жена маг, нищо в живота ми не ме бе подготвило за този брак или за отглеждането на дете маг. Обичам те, но нямам никаква идея как трябва да изживееш живота си. Това, което знам, е че срещу теб бе извършена огромна несправедливост. Знаех за Беско, Харфт ми каза. Но отгоре на всичко, което ме изумява, онова си е кражба, затова и искам да говоря с Джерис Мьорин. Въпреки всичко, което се е случило на презентацията ти, той е добър човек. Сине, нарушиха твое първородствено право и макар и да нямам властта да променя нещата, ще се боря за теб с всичко, което разполагам. Но междувременно, твоята приятелка ти даде голям подарък, и каквото и да се случи, ще съм горд до живот с теб повече, отколкото можеш да си представиш, заради това, което сте направили за това момиче. А и що за човек би отхвърлил подарък от приятел? Ако искаш да използваш този камък и ако това означава, че трябва да избягаш оттук, искам да знаеш, че винаги ще те обичам, сине мой.

Това му дойде в повече. Аларон заплака отново и продължи да плаче цяла вечност.

Когато се разбуди посред нощ, легнал пред огъня в кухнята, той извади амулета и започна да го настройва. Беше някак особено интригуващо да си нарушител на закона. Когато Ким се върна след няколко дни, го стисна за ръката и му обеща да дойде скоро пак, а Аларон си позволи отново да започне да мечтае.

Изравни. Приглади. Разтрий. Изрежи. Почисти. Беше навлечен с няколко ката дрехи, а ръцете му бяха опаковани във вълнени ръкавици, дъхът му се издигаше на бели облачета от устата, а студът хапеше силно. Нова Година бе отминала почти незабелязано в притихналия им дом. Реката бе замръзнала до лед, а всяка нощ тежки облаци трупаха нови бели преспи. Зимата беше безпощадна, но годината бе 928-ма — годината на Лунния отлив, а това придаваше на изминаващите дни известна тръпка на вълнение.

В къщата на Мърсър пролетта успя да се настани под някаква форма. Аларон си правеше тренировки с оръжие всеки ден на зазоряване, докато слънцето се издигнеше над искрящия скреж. Под блузата си имаше скрит нов амулет, а ежедневието му се изпълни с нова живинка, като всички забелязваха, че приливът на енергия бе най-очевиден, когато на гости им идваше римонското момиче, но тъй като не им влизаше в работата, готвачката и помощниците в конюшнята се стремяха да не ги хващат, че наблюдават.

Аларон имаше нов проект. Изведнъж вече не бе от значение, че въобще не владее манипулирането на дървото или че въздушният му гносис е изключително посредствен. Той планираше да направи въздушен скиф. Не беше най-рационалното намерение, но се бе решил, и всяка сутрин правеше тренировки, за да се раздвижи, след което изравяше инструментите на баща си и започваше работа.

Докато Аларон работеше над дървото, баща му излизаше да събира запаси. Ван бе решил да тръгне към Понтус и заедно с хиляди други търговци, поели риска на войната, да прекоси Моста на приливите и отливите, с надеждата да успее да обмени стока с търговците от Хеб и Кеш. Походът не изключваше всички възможности за осъществяване на търговия, богатствата тепърва ги очакваха.

Майката на Аларон се бе настанила в апартамент в източните части на града, заедно с книгите си и новата си готвачка. Имението Анборн бе обявено за продажба, а старата Гретчен щеше да остане там като прислужница на новото семейство. Аларон посети майка си в новия й дом, макар и да бе болезнено: тя изглежда не разбираше изобщо защо й бе притрябвало да напуска имението, но пък помнеше как бе ударил Беско и се смееше всеки път, когато Аларон идваше при нея, докато и самият той не почувства, че въпреки последствията, все пак постъпката му бе правилна.

Аларон зачукваше един пирон, когато дочу глас, който се надяваше никога повече да не чуе през живота си.

— Мърсър — разнесе се провлечено той, — какво правиш?

Остави чука си преди да му се стори като удобно оръжие, давайки си ясна сметка, че около врата му виси скрит незаконен амулет, и се обърна към новодошлия:

— Кол.

Грон Кол не се беше променил значително през последните няколко месеца. Лицето му все още изглеждаше като развъдник за акне, а косите му бяха все така мазни. Дрехите му обаче сега бяха по-богати. Той приглаждаше пищното си самурово наметало докато крачеше из заснежения двор, подсмърчайки леко.

— Какво падение, а? От мечти за Похода към зачукване на пирони? Прекалено изплашен да пристъпи извън дома — нормално обаче, след като навън го очакват група момчета, които изгарят от желание да видят какво може да направи един провален маг в боя. Абсолютно нищо, очевидно — той се изплю на снега. — Е, как си запълваш времето, Мърсър?

— Размотавам си се — отвърна Аларон, мъчейки се да запази спокойствие.

— Не си се изкушил, нали, Мърсър? Нали знаеш… — той размаха пръсти. — Сигурно е болезнено да ти забранят завинаги след седем години обучение… — той обикаляше в кръг около Аларон, наблюдавайки го със злобен поглед. — Ти си пълна загуба на пространство, Мърсър, по-добре да вземеш да паднеш върху меча си, за да не хабиш повече въздуха, който истинските хора на земята дишат.

Аларон сви юмруци, но остана на място.

— Реших да се отбия, да те видя как си, преди да отида да видя строя. Това правят истинските мъже — строяват се за поход — добре ме чу: истинските мъже, а не педалите като теб, Мърсър, изродски търговски боклук такъв.

На Аларон му причерня и той пристъпи напред. Ръката на Кол се стрелна към собствения му амулет, а очите му светнаха.

Двамата подскочиха, когато някакъв мъж пристъпи в двора и извика:

— Ехо?

— Начукай си го и чакай реда си — подсмихна се Кол и изведнъж, изтеглен настрани като кукла на конци, започна да блъска конвулсивно глава в портите на конюшнята. Устните му се цепнаха и красивите му одежди се изцапаха с кръв, преди да се свлече замаян на земята.

— Извинете, господин Кол, не чух добре какво казахте — каза капитан Мьорин. — Бихте ли повторили?

Аларон се усмихна злорадо, докато Грон Кол се изправи олюлявайки се на крака и се затътри навън от двора.

— Ще съобщя на губернатора за това! — измърмори той изпод подутите си устни, когато се отдалечи на безопасно разстояние близо до входната порта, след което изчезна.

„Ще те изкажа“ беше запазената фраза на Кол в колежа.

Аларон въздъхна бавно, след което се сепна, когато Мьорин се обърна към него равнодушно:

— Приятел ли ти е?

Аларон заклати глава, но бързо се спря, ужасѐн, че капитанът ще забележи амулета около врата му.

— Е, Мърсър младши, как върви?

Аларон пое дълбоко дъх и потуши внезапен пристъп на ярост:

— Добре съм, сър, за такова падение като мен. Макар че може би можех и да завърша, ако не се бяха подиграли така добре с доказателствата на разработката ми.

Мьорин въздъхна и посочи към една пейка в началото на конюшнята:

— Може ли да седна?

Аларон кимна, без да проговори, за да не избухне, но нервите му не издържаха и той изкрещя:

— Как можахте, сър? Проучих всичко за дипломната си работа — проверих фактите, много по-добре от вас, а вие излъгахте пред цялата зала и провалихте живота ми…

Мьорин въздъхна бавно в ледено облаче:

— Съжалявам, че се чувстваш така, хлапе — отвърна той спокойно.

Аларон зяпна в недоумение:

— Съжалявате, че се чувствам така ли? За бога, съжалявате?

Мьорин вдигна ръка, а по лицето му се разля измъчено изражение:

— Тихо, момче! Тихо — той пое отново дъх и допълни. — Да, съжалявам, но твърдението ти бе невъзможно.

— Невъзможно твърдение ли? Едва ли съм първият студент, който представя съмнителни доказателства и предлага своите предположения за тях в тезата си — започна той. — Проклетият Сет Корион тъкмо преди мен в продължение на час се опитваше да защити капитулирането на губернатор Вълт при Локхазан, пред самия него, мръсното членестоного! А вие изправихте ли се пред него, за да заявите пред всички, че доказателствата му са пълни глупости? Същият страхливец сте, като всички останали — Аларон го посочи с пръст. — Баща ми ви прие в дома си, а вие ме унищожихте.

Мьорин въздъхна тежко:

— Аларон, чуй ме, ти не ми остави друг избор. Не можех да те оставя да продължиш, не и пред онази публика — мисля, че направих всичко възможно, но…

— Направили сте всичко възможно ли? Направихте повече от възможното: заради вас ме скъсаха! Дори не ми позволяват да обжалвам…

Мьорин вдигна ръка:

— Аларон, остави ме да довърша: да, ядосан си и имаш пълното право да си, но, моля те, ще спреш ли за миг да ме чуеш? Баща ти ме повика, каза ми, че са ви обрали. Ще ми кажеш ли за какво става дума? Без да се пенявиш?

Аларон го изгледа. Не знам дали бих могъл, помисли си той, след което пое дълбоко дъх.

— Добре, разбрах. Когато се прибрах вкъщи един ден, някой бе ровил в нещата ми. Записките ми по дипломната бяха изчезнали. Нищо друго.

— Защо не съобщи за това?

— И на кого? — отвърна той хапливо. — Ако не са били Грон Кол и приятелчетата му, тогава е бил губернаторът или даже вие — така че на кого по-точно бих могъл да съобщя?

Мьорин отвърна смирено:

— Да, разбирам. Явно наистина съм те разочаровал, за което отново много съжалявам.

— И без друго според вас разработката ми е пълна глупост — измърмори той, а вълна от самосъжаление се изля върху него. — Така че на кого въобще му пука?

Мьорин поклати глава:

— Не, Аларон, точно това е въпросът. Не е пълна глупост, всъщност е прекалено правдоподобна, за да е угодна някому. Аз лично бях напълно убеден, както и много други. Никой не знаеше за задържането на Ленгстрит в Стария град освен самия Вълт и може би още двама-трима, които все още са сред живите. Искаше ми се просто да не си толкова прецизен или пък да стигнеш до погрешно заключение. Но ти изрече на висок глас нещо, което много малко хора с изключително влиятелни познати са си шушнели вече повече от десетилетие, затова и се опитах да те спра. Мисля, че си прав: Сциталата на Кориний наистина е изгубена, тук в Норостийн.

Думите му увиснаха помежду им, а Аларон усети как по тялото му изби пот. Наведе глава и се опита да си поеме дъх.

— Знаеш ли колко струва всъщност подобно знание? — попита Мьорин и поклати глава, давайки отговора на собствения си въпрос. — Не, не знаеш, не знам и аз. Безценно е. Ако Сциталата беше в Аргънди, Палас щеше да рухне. Ако попаднеше у римонците или, в името на Кор, в дхасите или кешите, щяхме да се сблъскаме с езичниците тук в Юрос и щяхме да загубим битката. В цялата империя не съществува достатъчно злато, което може да изкупи Сциталата. Способността да се създават Първонаследници е най-ценната сила на императорския трон, поверявана само на най-доверените служители, защото не може да се допусне рискът който и да било да се превърне в Първонаследник. А сега ти изрече на глас това, за което само броени хора бяха посмели да шептят до сега: че Сциталата е изгубена… Самият император сигурно вече трепери да не би всеки момент да пристигне вест, че някакъв нов заговор на Първонаследници цели да го унищожи. Представяш ли си, Аларон, за какво говорим?

Не можеше. Той промълви:

— Просто си помислих, че е интересна тема за разработката ми… Мислех, че ще изглеждам умен. Нямах и представа, че мога да съм прав…

Замълчаха за известно време, след което Мьорин го разпита за кражбата: кога е разбрал за нея, опитал ли се е да разбере кой го е направил. Не се бе опитал. Бе прекалено съсипан да върши каквото и да е в онзи следобед.

— Ако си спомниш нещо или се сетиш за някого, който може да е обвързан, веднага ела при мен — нареди му Мьорин. Подаде му ръка, а Аларон неуверено я пое. Малка част от него бе започнала да прощава на капитана. — Добро момче. Обади ми се, ако си спомниш каквото и да е. Или ако Грон Кол пак дойде.

След като Мьорин си тръгна, Аларон остана замислено загледан в падащия сняг. Искаше му се Рамон и Ким да са наоколо, за да поговорят, но и двамата бяха твърде далеч, а той беше сам.

Ван Мърсър караше, а Аларон се друсаше болезнено отзад в каруцата. Но Ким седеше срещу него, а заради това можеше да понесе всякакви неудобства. Отиваха към имението Анборн: дневното небе беше сребристо, а дъхът им изпълваше притихналия въздух с мъгливи кълбенца. Запътили сме се да нарушим няколко закона, размишляваше Аларон недоумяващо, докато прокарваше ръка по скифа, който двамата с Ким бяха построили.

Керванът на Ким се бе върнал към средата на фебрю, когато пролетта се пробуждаше в извънградските околности, и сега стояха пред неподдържаната ливада на имението под притеснения поглед на бедната Гретчен. Беше прекарала няколко месеца сама в имението и бе изпитала всичките страхове на извънградските жители от номадите. По ливадата бяха разпръснати шест претрупани фургона, а собствениците им се изтягаха на тревата отпред. Имаше повече деца, отколкото Аларон бе виждал, откакто напусна колежа — всички бяха облечени в цветовете на дъгата и пърхаха напред-назад като пеперудки. Вдигаха оглушителна врява. Римонските мъже бяха облечени с бели ризи и черни клинове и държаха ръка върху дръжките на затъкнатите си ножове. Жените, увити в шалове, наблюдаваха подозрително. Ким бе предупредила Аларон и баща му, че римонците не харесват маговете, но сега се срещаха с тях, за да сключат сделка.

Нетърпеливи ръце помогнаха на Ван да освободи задната част на каросерията си и да свалят корпуса на скифа на земята; после Аларон даде насоки на мъжете да сглобят заедно мачтата и руля, след което се захванаха с окачването на платната, разплитането и закрепването на такелажа. Баща му се присъедини към главатаря на номадите, Мерчелос ди Реджия, бащата на Ким — висок, жилав мъж с диплещи се коси и внушителни мустаци — мъж, който бе преспал с непозната жена маг и имаше дете от нея, очевидно човек, с който трябваше да се внимава. Двамата с Ван заедно посръбваха кафе и като господари, наслаждаващи се на комедийна трупа, се смееха на развиващия се пред тях безпорядък.

Аларон се надяваше, че работата ще е по-сериозна, но дори нямаше да постигне и настоящото, ако Ким не се бе появила в двора им предната седмица, за да предложи помощта си. Тя се справяше по-добре от него във всичко, което вършеха, а в този случай и в поставянето на заклинание върху корпуса на скифа, с което той да може да приема и използва въздушното чародейство. Той погледна към нея: седеше на видно място сред останалите номадки, пренебрегвайки младите мъже с мускулести тела, дълги коси и изглежда, неспособни на усмивка изражения, които кръжаха около нея. Те поглеждаха към Аларон с надменна враждебност. Но вие, момчета, не можете да накарате нещо да полети, мислеше си Аларон. Разбира се, и аз все още не съм сигурен дали мога. Нямаше как да го изпробват в града, така че все още не бе имал възможността да се упражни, но ако всичко проработеше, бащата на Ким щеше да купи скифа за доста пари. Така че най-добре да проработи, мислеше си той.

Най-накрая скифът бе готов. Беше малък кораб с място за двама души и с една мачта, с дълбоко дъно и шест сгъваеми вилки за кацане. Трябваше да признае, че дърводелската работа бе малко груба, въпреки че Ким му бе помогнала, а тя беше що-годе приличен природен маг, какъвто той със сигурност не беше. Тя бе и по-добър въздушен маг от него, но той знаеше теорията и имаше по-добра практика от нея, което му позволяваше да чувства, че все пак проектът бе най-вече негов. Работата с нея беше чудесна, а най-хубавото бе да я хване за ръка, за да й помогне да се качи на скифа пред кръвнишките погледи на номадските момчета. Откъм децата се чуха заинтригувани викове, докато двамата се подготвяха за първия полет.

— Готова? — попита я той самоуверено.

Ким се намръщи:

— Сигурен ли си, че знаеш как да управляваш това нещо?

Аларон сви рамене:

— Не е кой знае какво — всъщност най-вероятно беше, но той помнеше някои неща от обучението в колежа, а и освен това, какво толкова лошо можеше да се случи?

Баща му държеше чаша гъсто черно кафе. Кимна окуражително на Аларон и той му махна обратно, след което съсредоточи вниманието си в полета. Управлението на въздушния гносис винаги му беше трудно, тъй като Аларон беше земен маг, пълната противоположност. Но откри, че има малка предразположеност, а и също че му е приятно да строи скифа, особено когато не му се налагаше да си вади трески изпод ноктите.

Нямаше да успея да го завърша без Ким, но пък и тя нямаше да знае как да започне без мен. Той затвори очи и остави гносисът му да запулсира в корпуса. Летящият плавателен съд се разтресе и повдигна съвсем леко. Двамата с Ким се спогледаха с нестихващо вълнение, а тя изля и своята енергия, изпълвайки бавно кила, докато целият скиф не опъна въжетата на котвите.

— Излитаме! — извика той, а Ким преведе на римонски на мъжете, които издърпаха хлабавите възли на котвите, задържащи скифа.

Той се издигна във въздуха, на половин, един, два, три метра и половина от земята. Всички ахнаха от въодушевление, в който момент внезапен порив на вятъра се завихри в гората и изду платната. Ким изпищя леко, а Аларон хвана румпела здраво.

— Завий! — извика тя, сочейки към дърветата пред тях, а той се разсмя от смущението й, дръпна румпела и се понесе плавно покрай гората. Под тях римонците крещяха радостно, а децата тичаха след тях, махайки ожесточено с ръце. Аларон почувства нарастваща гордост и им махна в отговор. Дори бащите им ги гледаха отдолу.

У него изведнъж процъфтяха всякакви надежди, но когато завиха отново, изгубиха лекия бриз и по-тежкият край на скифа, откъм кърмата, увисна, изправяйки ги срещу порива на вятъра. Това май не е добре, а?, помисли си той, опитвайки се да не се тревожи. Платната изплющяха върху мачтата, след което отново уловиха вятъра, но откъм грешната си страна и те се понесоха бавно назад, а румпелът се оказа безполезен.

Определено не е добре, призна най-сетне той, а Ким изпищя:

— Аларон, направи нещо! — и размаха обезумяло ръце зад тях, където се приближаваше огромният прозорец на всекидневната на майка му.

— Мамка му, трябва да се приземим — изкрещя той, в опит да освободи кила от гносиса си, но той така се бе завихрил във вътрешността на дървото, че не успя да се източи достатъчно бързо. Ким се сви под платното, но така пренесе по-голямата част от тежестта към задната част и скифът се наклони назад. С писък, тя се стовари в скута на Аларон, а под тях номадите закрещяха в ужас, когато върхът на мачтата се удари в един от прозорците на втория стаж.

— По дяв…! Спри!

Ким се стовари с цялата си тежест върху него, а с челото си му нанесе зашеметяващ удар. Скифът се наклони отново, връщайки се в равновесие, но тогава тегленето откъм мачтата го залюля напред и рулят се разби право в прозореца на всекидневната, точно на мястото, където обикновено седеше майка му. Мачтата се отчупи, завлачила се по рамката на прозореца, а платната се разкъсаха от парченцата стъкло, изхвърчали навсякъде около тях. Аларон прегърна здраво Ким, опитвайки се да предпази и двама им от стъкла и дървесина, когато корпусът се плъзна в стаята, разбивайки маслената живопис с образа на лорд Грейсин Анборн по пътя си, и издълба дупка в стената, когато спря насред разтрошените мебели.

Гретчен отвори вратата до тях, изпищя и изчезна. Навън всички бяха притихнали. Аларон зарови лице в косите на Ким и се помоли всичко това да не е истина. Тя миришеше на карамфил и пачули, а тялото й бе стегнато и топло. Може би все пак сънуваше?

— Пусни ме, Аларон, идиот такъв! — изсъска тя. Изтласка се назад и се олюля на крака. — Rukka mio!

Аларон вдигна глава и се огледа. Стаята беше същинско море от развалини. Счупената мачта все още висеше прикрепена към корпуса с въжета, а върхът й стърчеше през разбития прозорец. Навсякъде имаше парчета счупено стъкло.

Ким се свлече на колене, а раменете й се разтресоха. На Аларон му отне известно време, докато разбере, че тя се смееше неудържимо.

Но цялата ни работа… Идваше му по-скоро да заплаче, отколкото да се засмее, но когато най-сетне от гърлото му се отрони някакъв звук, прозвуча като нещо по средата. Той се изтърколи на свобода и легна задъхано насред разрухата.

След броени секунди множество деца се струпаха около прозореца, провиквайки се дружно:

— Ооо!

— Ким? — успя най-сетне да промълви той. — Мислиш ли, че баща ти все още ще иска да го купи?

Сделка, разбира се, нямаше, но се разделиха в добри отношения.

— Дъщеря ми отново ще помогне на сина ви — заяви Мерчелос на Ван. — Това изглежда много по-добро от цирка.

След всичко това, Аларон не се чувстваше чак толкова зле. Да, беше пълен провал, и да, римонците се бяха засмели гръмогласно… но накрая Ким сложи ръка на рамото му и го целуна по бузата.

— Следващия път ще го направим като хората — прошепна му тя на ухо. А това струваше повече от всичкото злато на света.

Аларон седеше сам в конюшнята на имението Анборн и наблюдаваше как вали дъждът. Беше началото на фебрю и Ван отново бе заминал нанякъде. Ким също бе тръгнала на път с роднините си, някъде към низините на север. Вятърът стенеше из стрехите както човек стене от болка, а дърветата се огъваха и клоните пращяха. Вече седмици не бе виждал друг човек освен Гретчен, но не му пречеше, тъй като се бе съсредоточил изцяло върху скифа. Бяха решили да го поправят тук, където не му се налагаше постоянно да внимава някой да не усети гносиса му. Работеше и по къщата, поправяше щетите, които скифът бе нанесъл и следите от разрушителното действие на зимата.

Зачете се доста и за пилотирането. Беше много по-сложно, отколкото си мислеше.

— Може би нямаше да се разбием, ако беше прочел всичко това предварително — отбеляза Ким преди да си тръгне.

— Не така се научаваме мъжете обаче — беше се опитал да обясни той.

Някак опустошителната му депресия вече се бе смъкнала като ненужен товар от плещите му, изхвърлен по време на буря. Активното движение и следването на ясна цел му бяха помогнали, но осъзна, че най-вече дължи промяната на компанията около себе си: хора, с които да споделя, да работи заедно, да се смее, да тъгува. Дори една приятелска чаша чай и медени кексчета, споделени с Гретчен, бяха достатъчни, за да преживява.

Използваше кехлибарения амулет пестеливо и предпазливо. Наблизо тренираха легионери, а хора и муниции се изливаха в столицата в подготовката за великия поход към Понтус. Той щеше да е едно от малкото млади момчета, останали в Норос, когато шестте легиона се отправеха на път, но се чувстваше странно удовлетворен от работата си по поправянето на скифа и леко подклаждаше дребния огън, изграден върху пепелта на живота му.

Пролетните дъждове зачестиха и Аларон нямаше да може да изпробва поправките от този следобед. Постави ръка върху скифа и затвори очи, захранвайки го, нежно вдъхвайки енергия на дървесината. Ако бе отворил очи, щеше да види как гората придобива мек отблясък в приглушената светлина на сенчестата му работилница.

Усетил тласъка на лека вълна от въздушен гносис, преляла от корпуса към него, Аларон се вцепени. Отвори очи и заопипва наоколо в търсене на чука. Някой помръдна в мрака и той замръзна на място, а сърцето му щеше да изскочи от гърдите.

Някакъв старец стоеше от другата страна на работната маса, вгледан в ръцете си, които докосваха другия край на плавателния съд. Беше висок, но прегърбен, а белите му коси стърчаха напосоки. От избуялата му брада висяха съчки, а погледът му блуждаеше. Изглеждаше като влачен из шубраците. Петна от трева и кал покриваха парцаливите му дрехи, за които Аларон от по-близък поглед установи, че се състояха от една дълга нощна риза. Беше подгизнал, сякаш току-що се бе появил изпод проливен дъжд.

— Да ме вземат мътните на Кор, кой, по дяволите, си ти? — ахна Аларон, по-скоро изумен, отколкото изплашен.

Старият мъж се сви и изломоти:

— Ммнгх — при което се стресна от собствения си глас и отново изстена. — Ммнгх! — той се плесна с ръка през устата и падна на колене.

— Сър? — Аларон грабна едно от конските одеяла и изтича при него. — Ето, нека ви помогна.

Старецът вдигна поглед към него, а очите му се разшириха в ужас.

— Гггнхх!

Очите му се извъртяха в орбитите си и той се свлече на земята в несвяст.

Аларон извика Гретчен за помощ.

17.
Пустинни бури

Ингаширци

Докато орат селяните земи безплодни, хора чужди ги наблюдават, притаили се край възвишенията. И в уречения благосклонен час, наблюдаващите ще връхлетят отгоре и ще изтребят селяните, ще се превърнат в господарите на техните земи. И така след това бавно ще забравят откъде са придошли, докато във възвишенията събират се нови наблюдатели…

Петият пазител, Наблюдения на Антиопия, 872 г.

От северен Лакх към Кеш и Йебусалим, континента Антиопия

от шаввал (октен), 927 г. до сафар (фебрю), 928 г.

девет-пет месеца до Лунния отлив

Край лагера изтрополи керван и за броени секунди бе обграден от млади мъже, борещи се като чакали за дребните торбички, които войниците им подхвърляха. Някой се опита да се покатери отгоре, пое удар с тъпата част на копие в лицето и се стовари назад сред безмилостния наплив. Казим се бореше не по-малко ожесточено от другите. Последният път, когато сложи залък в устата си, бе преди два дни — малко каша от нахут. Цапардоса в тила едно момче и отмъкна дяла му, след което си проправи път напред, за да грабне още три малки торбички от кервана, залягайки, точно когато копието профуча покрай главата му. След това се олюля вън от тълпата, забивайки крак в корема на един от онези, които дебнеха по края, за да нападнат зашеметените победители от мелето, когато се измъкнат.

Каквото и да бе очаквал от шихада, определено не беше това. Бяха изминали три седмици, откакто се включиха в похода. Около четири дни вървяха на север посред сухата горещина на зимата, просейки си храна и място за спане по пътя. Отначало хората бяха щедри, тъй като вярата в Амтех бе основна в земите на северен Лакх. Щедро се отдаваше „Благословията на Ахм“ — сух хляб и съдинки от листа, пълни с даал супа и свежа кладенчова вода. Но когато три дни по-късно пристигнаха край първия си открит лагер, хаосът обгърна малочислената им група. Харун отиде да потърси проповедниците, за да попита какво се случва, докато Джай и Казим търсеха храна и вода. Единствените провизии обаче се пазеха в кервани, охранявани от организирана група войници. Кльощав мъж, който бе стоял там повече от седмица, предупреди Казим да не ги приближава.

— Не ги е грижа дали гладуваме — изръмжа той.

— Но сега е шихадът! — извика учудено Казим.

— Кажи го на войниците и виж докъде ще те докара — засмя се мрачно мъжът. — Исках единствено да избивам рондийци, но както е тръгнало, няма да оцелеем, за да стигнем до там.

Казим все пак отиде да говори с войниците. Всички носеха метални ризници и куполовидни шлемове с шипове и държаха извити мечове. Брадите им бяха сплетени в плитки, а очите им — досущ като малки парченца горящи въглени. Бяха наемници от Кеш, служещи на моголите, а сега печаха пилета на огньовете си и се наливаха с фени.

Един от тях, капитан, се зададе да го посрещне. Лицето му беше белязано и изглеждаше отегчен от целия свят.

— Разкарай се, дребно лайно такова! — сопна се той, а наоколо избухна общ смях.

— Но ние нямаме никаква храна — възпротиви се Казим, — а вашата е в изобилие.

Капитанът отхапа огромно парче месо и преглътна.

— Да, така е — съгласи се. — И няма и да имате. А сега се махай, mata chod, копеленце такова.

Казим не помръдна. На ръст беше колкото войника, а бе по-здрав от него. Той обаче имаше меч. Погледът му се плъзна към мъжете зад него. Всички те бяха въоръжени и щяха да заемат страната на войника, ако настанеше бой. Не е добра идея. Той се отдръпна леко, след това опита за последен път:

— Моля ви, сър, пиле… имам рупали.

Капитанът се изкикоти:

— Имам рупали — повтори той подигравателно. — Едно пиле ли? Добре, да кажем тогава сто рупала, става ли?

— Сто рупала! У дома мога да си купя десет пилета за толкова пари!

— Тогава си ходи вкъщи! — капитанът се обърна да си ходи.

— Добре, ще ви дам сто рупала.

Войникът се подсмихна злобно.

— Цената се качи. Вече е двеста рупала.

Казим го изгледа кръвнишки, а стомахът му изкъркори при мириса на печените пилета.

— Добре, двеста.

Капитанът свали едно от пилетата на шиш от огъня и го донесе.

— Първо парите — заяви той, размахвайки пилето, сякаш дразнеше някое животно пред себе си.

Казим се бореше вътрешно да запази самообладание. Подаде парите, всичките, които имаше, капитанът ги грабна и хвърли пилето на земята. Интуитивно Казим се хвърли да го хване, а Джай извика:

— Каз…!

Ботушът на капитана се разби в челюстта на Казим, а пред очите му засвяткаха звезди. Усети как полетя стремглаво назад в празното нищо.

Когато се съвзе, челюстта му пулсираше от болка, но изглежда не беше счупена. Отвори очи и се огледа замаяно. Джай клечеше над него. Сигурно бе лежал не повече от няколко секунди, тъй като капитанът все още стоеше, хилейки се над него. Казим го изгледа свирепо, запомняйки добре лицето му.

— Да вървим — подшушна му Джай, като държеше изцапаното пиле.

Препирнята бе събрала наблюдатели — парцаливи мъже, точещи лиги по пилето.

Казим мерна една скършена пръчка, подаваща се от разгорял се огън наблизо, дръпна я и се изправи олюлявайки се на крака.

— Стой зад мен — изсъска той на Джай и тръгна решително напред. Само да посмеят, ще изядат тази пръчка в лицето. Но никой не тръгна към тях, разбутаха се леко, да ги пропуснат покрай себе си и се загледаха гладно подире им. Разделиха пилето с Харун, но Казим си отдели най-голямото парче за себе си. Аз съм воинът тук, каза си наум. Трябва да съм силен.

През следващите шест дни единствената им храна беше малко хляб, изпросен от стопанските владения наблизо. Войниците винаги вадеха мечовете си, когато ги доближаваха. Някои от тях построиха Дом ал-Ахм от стари тухли, висок до кръста им, с разни съдове за кубета, а Харун и останалите ученици поведоха молитви пред него. Молеха се за победа над неверниците, но все повече преобладаваха тъкмо молитвите за храна.

Тогава започнаха да пристигат керваните. Поначало имаше само три коли, които трябваше да нахранят осем хиляди души, от които осемдесет процента не успяха да хапнат нищо през първия ден, но постепенно пристигаха все повече провизии и най-сетне всички можеха да почувстват поне малък прилив на сили. Докато зимното слънце ги изгаряше, дезертьорствата продължаваха едно след друго, започнаха и ожесточени разговори за нахлуване в лагера ни войниците, но всички знаеха добре, че това би било чисто самоубийство. Пред тях оставаха два избора: или да се молят и да преживяват някак, или да се върнат у дома.

Най-сетне, след поредната седмица отчаяна борба за храна, капитанът, който бе сритал Казим, дойде на кон в центъра на лагера им. Нямаше специални отходни места, а водата едва стигаше за пиене, така че никой не се къпеше. Мнозина бяха болни. Навсякъде смърдеше на урина и изпражнения.

Капитанът сбърчи нос и обобщи, че ще се отправят на север.

— Славата ни очаква! — изкрещя той с насмешка в очите, докато погледът му преминаваше по парцаливите походници.

— Това са изпитания за характера ни — обяви Харун, докато всички се изправяха нестабилно на крака. — Раят никога не е заслужен без страдание — беше болен вече повече от три дни. Очите му жълтееха.

Движението беше по-добре от стоенето на едно място. Войниците ограбваха стопанствата, покрай които преминаваха, принуждаваха земевладелците да готвят за преминаващите походници, отвличаха и изнасилваха по-младите момичета от техните земи. Всеки, който окажеше съпротива, беше пробождан на копие и захвърлен на улицата. Гневът на Казим, Джай и Харун нарастваше с всяка тяхна стъпка. Това е шихадът, крещяха си вътрешно, но убеждението в думите отслабваше всеки път, когато към тях се приближаваха войниците със злобен поглед в търсене на забавление. Хиляди пъти Казим се замисли да се върне обратно, но Рамита беше някъде напред и той не можеше да я остави.

Вместо това той насочи неприязънта си към войниците и най-вече към Джамил, онзи, който го бе ритнал и унижил. Всеки път, когато погледнеше Казим, той се подсмихваше злобно и се преструваше, че отхапва от бутче. Войниците от групата му го боготворяха, но за Казим той беше самото въплъщение на Шайтан.

Километър след километър пътят преминаваше неусетно в прах и безкрайно вървене. Споходи ги диария и често клечаха в редица до пътя и серяха вода. Поддържаше ги мрачният хумор на останалите походници — шегуваха се с кървящите си крака, бушуващите им се черва и гранясалата вода. Казим и приятелите му обаче стояха настрана от изнасилванията.

— Не сме някакви животни — заяви Харун. — Другите може и да са забравили кои са и за какво са тук, но ние не сме.

Докато вървяха, Харун заговаряше хората около тях, разпитваше за историите им. Изненадващо много от тях бяха омалисти, преминали към амтехианската вяра: хора без дом и семейство в търсене на приятелство или богатства, или просто храна.

Никой от тях не бе виждал рондиец през живота си или пък таеше лична омраза към тях, но всички бързаха да добавят, че „неверниците са откраднали Свещения град“ и затова трябва да умрат. Слушаха покорно набожните порицания на Харун за дълга, но продължаваха да крадат и изнасилват по пътя им на север без капка разкаяние. Бяха пощадени единствено големите градове със собствени гарнизони, макар че и покрай тях насилието не липсваше.

Навсякъде, където преминеха, Казим разпитваше дали не са видели да преминава един възрастен феранг с две жени от Лакх и в няколко от селата и градчетата хората си спомняха кервана им, прекосил околностите преди повече от месец. Някакъв възрастен мъж, който пушеше покрай един кладенец, дори му каза, че най-вероятно вече са преминали от другата страна на кешската пустиня. Старецът му предложи да си дръпне малко от ганджата му, докато наблюдаваше как отпочиващите си походници лежат наоколо като пострадали от война.

— Ще изоставаш все повече всеки ден, ако пътуваш с тези тук — отбеляза той.

— Ще победим рондийците за вас, добри човече — рязко отсече Казим.

— Успех, момче. Съмнявам се да им треперят гащите от тази мисъл.

Казим се загледа в проснатите си на земята спътници, търсейки начин да отвърне язвително, но се отказа. Този дърт нещастник сигурно е прав.

Колоната им продължаваше да се влачи напред в последвалите седмици, едва изминавайки повече от няколко километра на ден. Преминаха покрай най-северните градове Латаклар и Канкритипур, но се спряха покрай река Сабинати, изкъпаха се в мътните й води и пиха до насита — след което дизентерията покоси много от тях. Крокодилите се погрижиха и за още няколко.

Казим, Джай и Харун се отърваха невредими, като успяха да се покачат във фургона с провизии, който следваше Джамил и хората му — едни от най-охранените войници, които бяха виждали, и съумяха да преживеят до края на огромната пустиня в доста по-добро състояние от повечето си спътници. Подслушваха как Джамил поучава хората си за пустинята: казваше им, че най-големият им враг няма да са разбойниците, а горещината, която ще нагрее така силно броните им, че да могат да си опържат яйца на тях. Вода нямаше да има, така че трябваше да си я носят.

Харун пресметна, че им остават още само хиляда манерки с вода, а над три хиляди души се подготвяха да пресекат пустинята: затова и тримата се подсигуриха: по тъмно Казим нападна един немощно изглеждащ спътник и открадна манерката му, Джай последва примера му, а Харун получи манерката на един от умиращите в замяна за молитвите си. Това ги постави в по-изгодна позиция от останалите, но храната щеше да стигне едва за една трета от тях, а войниците държаха оръжията заключени в своите фургони — казаха им, че ще им ги раздадат, когато стигнат Кеш. Хитри са, помисли си Казим, защото ако имахме оръжия сега, всичките до един щяха да са мъртви. На походниците не се полагаха и палатки, униформи или ботуши, само войниците разполагаха с тях.

Ще извадим късмет, ако въобще стигнем до Йебусалим, мислеше си мрачно Казим, загледан в пустинята, в гарваните, лешоядите и каните, кръжащи над главите им. Самите те прибягваха до печени гущери и малки змии, налагаше се вече да поемат на път, в противен случай щяха да свършат цялата си дажба, подготвена за прекосяването на пустинята — но все така не помръдваха, а причината бе напълно ясна: кичил се на камила, един ингаширски разузнавач ги наблюдаваше от високите скали на северозапад. Войниците се страхуваха да потеглят, докато разбойниците наблюдават зорко всяко тяхно движение.

— Не виждам да имаме голям избор — отбеляза Казим. — Ингаширците ще ни намерят, каквото и да направим. Какво ще им стане, ако поне ни раздадат копия?

— Ще пребъде божията воля — изрече категорично и напевно Харун, както винаги.

Набожността му започваше да ги дразни, но това важеше за всичко в сегашното им положение. Казим погледна Джай, който се бе умълчал доста през последните две седмици. И подозираше защо — приятелят му винаги бе успявал да им донесе вода… а и беше доста хубаво момче. Носеха се и слухове за някои от капитаните — но пък водата там се равняваше на живота… Не трябваше да е така.

Потеглиха на следващата вечер под прикритието на мрака и, разбира се, бе пълен провал. Без главни, които да осветяват пътя им, забравиха половината от мунициите си и нито една от частите в колоната им не си беше на мястото в редицата. По следата от животински и човешки изпражнения, която оставяха след себе си, можеше да ги открие и някой слепец, а какво оставаше за един ингаширски разузнавач.

— Може би след всичкото това наторяване, пустинята ще разцъфти — шегуваше се отегчено Харун.

До заранта дузина ингаширци наблюдаваха колоната им и се оттегляха надменно в тръс, щом войниците се опитаха да насочат конете си към тях. Хищни птици кръжаха в небето с безспирни крясъци. Пясъкът се промъкваше във всяка дреха, в устите, ноздрите, ушите и косата. На Казим му се струваше, че сере чакъл, толкова бе загрубял задникът му.

Походниците бързо започнаха да изнемогват. През първия ден отваряха място във фургоните за припадналите, но на следващия вече просто ги оставяха. Казим ненавиждаше начина, по който се отказваха, ненавиждаше и наблюдаващите ингаширци — високомерни и недостижими, но най-вече ненавиждаше войниците, на които въобще не им пукаше за тях. Надяваше се някой ингаширски стрелец да прониже Джамил и всичките му самодоволни хора, но номадското племе стоеше настрана, а след две седмици напълно изчезна от погледа им, което окуражи всички пътници. Когато угнетението от чувството, че те наблюдават, отмина, мъжете поеха по-бавно и спокойно, превъзнасяйки се какво са щели да направят, ако номадите се бяха приближили.

Харун издърпа Казим настрани:

— Ингаширците са все още там, дори и да не ги виждаме. Бъди нащрек, братко — каза той и тикна нещо твърдо и хладно в ръката на Казим — извит кинжал. — Даде ми го един войник. Не познавам някой по-достоен от теб, който да го получи, мой смели братко.

Казим издърпа Харун в бърза прегръдка.

— Благодаря ти, братко. Благодаря ти от сърце — очите му обаче затърсиха Джамил, а не ингаширците.

Ингаширското племе атакува след три дни, на седемнайсетия ден от прехода им, след поредната нощ под нощното небе и наедряващата луна, в момент, в който не можеха да поемат обратно, а следващият оазис беше далеч пред тях. Нападнаха на зазоряване, когато походниците щяха да издигнат лагера си за деня. Стражата им бе изморена и оклюмала, мъжете бяха изтощени, гладни и жадни. Ингаширците се зададоха откъм изгряващото слънце, за да са по-трудно забележими, а и за да блести то в очите на защитниците стрелци. Атаката им бе напълно съвършена, като извадена от някой учебник по военно дело.

Час преди нападението, Казим бе изостанал след третия фургон със запаси, заедно с цяла тълпа мъже, които искаха да си подсигурят храна. Физиономиите около него бяха помръкнали от предпазливост. Сухият вятър, издигнал се от север, запращаше в лицата им парещи пориви, пълни с пясък и всеки мъж уви шал около главата си, ограничавайки видимостта си. Когато източното небе се просветли и луната потъна на запад, войниците започнаха да им подвикват да спрат, а Казим си проби път към фургоните. Всички около него се бутаха, но никой не се блъсна в него, дори и онези, които се движеха на групи — всички се бояха от бързината и свирепостта му.

Младо момче от Канкритипур с малки светещи очи посочи към изгряващото слънце:

— Какво е това?

— Кое какво е? — отвърна с въпрос някой, а лъчите червена светлина пронизаха мрака и всички вдигнаха ръце към очите си.

— Мисля, че видях нещо да се движи там — продължи да настоява момчето. — Виждате ли?

Казим напрегна очи: ято птици бе изпълнило небето, огромен черен облак. Той премигна невярващо, когато птиците се извиха и спуснаха право към тях. Не са птици, а стрели!

— Пазете се! — извика някой, но всички бяха застинали на място с отворена уста в любопитно недоумение.

Казим се хвърли зад редица непомръдващи мъже.

Стрела прониза момчето от Канкритипур в гърдите, блесна през гърба му и го застопори към земята, а то се свлече, махайки безпомощно с ръце и ритайки с крака като захвърлена кукла. Останалите стрели от вълната покосиха по-голямата част от редиците им, пронизвайки мъжете в гърдите или корема, крайниците, очите и устите им. Трима пред Казим се свлякоха — един умря тихо, пронизан в сърцето, а другите двама пищяха, стиснали здраво някой от крайниците си. Настъпи мигновено затишие, след което още една вълна от стрели долетя и пустинната земя се разтресе от ритмичния тропот на копита. Колоната им се разпръсна, походниците се втурнаха на запад или затърсиха убежище. Казим изтича до най-близкия фургон, натъпка малки торбички с леща в кесията на колана си и издърпа манерката от ръцете на водача, който бе полегнал настрани на седлото, а от гърдите му стърчеше стрела. Два от конете бяха повалени.

Полетяха още стрели, а от изток избухна силен вик — ингаширците бяха готови за атака.

Казим пресметна, че докато сърцето му отбележи шейсет удара, номадите вече ще са го застигнали. Грабна малко осолено месо и приклекнал ниско, изтича обратно към мястото, където за последно бе видял Джай и Харун.

— Джай! — извика той, а тропотът на копита от изток ставаше все по-силен.

Войниците образуваха редица, насочена към нападателите. Поредната вълна от стрели се изсипа върху тях и те се разколебаха.

— Харун!

Някой, приклекнал зад един от фургоните, му махна: беше Джай. Казим се затича към него, разбутвайки настрани мъжете, втурнали се в обратната посока. Стрелите тук бяха случайни, тъй като разбойниците съсредоточаваха атаките си върху войниците. Земята вече гъмжеше от мъртви и ранени, а останалите походници волю-неволю се отправяха презглава на запад.

Казим скочи върху фургона, зад който Джай се криеше — водачът му го нямаше, но конете бяха здрави и се държаха на крака. Той грабна юздите и изкрещя към Джай и Харун:

— Качвайте се, братя!

Зловещият силен вой на ингаширците се усилваше. Казим плесна конете с камшик и фургонът се задвижи, тъкмо когато първите ингаширци, целите в бяло и върху бели коне, превалиха хребета и се спуснаха надолу по хълма, замахвайки със завитите си мечове и надигайки вик до Ахм. Оредяла колона от войници стоеше между тях и фургона на Казим. Той се надяваше да се справят с ингаширците също толкова добре, колкото се справяха с тормоза над собствените си хора.

— Всеки да напълни по една торба с храна за трима ни! — извика той през рамо. — Бъдете готови да скочите, ако ни се наложи!

Шибна конете да преминат в тръс и ги насочи на запад.

Някъде зад него се разнесе женски писък и Казим се обърна учудено. Харун повдигна едно одеяло и под него намериха младо момиче, свито на топка. Нямаше време за размишления. Казим пришпори конете, докато ингаширците летяха право към очакващите войници, но защитата им бе прекалено малобройна и нарядко разположена. Номадите се врязаха в тях като стрела през мек плат. Малкото оцелели се опитаха да сформират купчинки, насочили копията си навън. Номадските стрелци се прицелваха в тях от упор, но повечето продължаваха с конете си напред в търсене на по-лесна плячка. Неколцина съзряха движещия се фургон и се спуснаха към него.

Казим очакваше стрелите им да ги уцелят всеки момент и несъзнателно се приведе ниско напред. Конете напредваха бавно в меките пясъци, а колелата потъваха неудържимо. Дочу се отново крясъкът на момичето, този път последван от Джай и молитвите на Харун, когато се натресоха в някакъв бягащ на пътя човек и го прегазиха със звучно изхрущяване. Казим шибна по-силно конете и те започнаха да се изравняват с побягналите походници, когато общ вик на ужас се разнесе отпред и първо един, а после и други се обърнаха и се затичаха към тях, захвърляйки нищожните си товари.

— Обкръжени сме! — изрева някой.

— Идват и от запад — извика Харун в ухото на Казим. — Завий на юг! — след това се покачи отпред и хвана юздите. — Аз ще карам, Казим, ти трябва да се биеш!

Казим се търкулна отзад във фургона и в този момент някакъв непознат се опита да скочи при тях. Беше от походниците, но Казим го срита с ботуша си в лицето и той изчезна. Момичето се притискаше безмълвно към Джай, по лицето му се четеше ужас. Изведнъж погледът й се спря над нещо зад Казим, който се извъртя, тъкмо когато един от ингаширските разбойници ги изравни, вдигнал меча си към Харун. Без да се замисли, Казим скочи напред и изби удара на острието с кинжала си. Иззвънтя стомана, ръката му се разтресе вкочанена и той едва не изпусна хвата си върху оръжието. Дребните очи на противника му се съсредоточиха върху него и по тялото му се разнесе лека тръпка — това беше истинската битка, на живот и смърт. Мечът замахна към него, но той се отдръпна и го пропусна покрай себе си и се хвърли колкото може по-напред, забивайки кинжала до дръжката в ръката на ездача. Последва стон от болка и извитият меч падна от увисналата ръка на разбойника на седалката във фургона. Казим хвана мъжа за ръкава и го дръпна и той се свлече с писък от коня си под колелата на фургона. Харун и Джай се хвърлиха настрани, за да не се преобърне колата, поизправяйки я, тъкмо когато зад тях се появи втори ездач.

Казим грабна падналия меч. Хвърли кинжала на Джай и скочи в края на фургона. Приземи се на коляно с меча напред, готов да поеме удар, а Харун зави на юг. Вторият ингаширец ги настигна и атакува. Казим парира два силни удара, след което замахна, но не уцели и едва не загуби равновесие. Последваха още удари в острието му, когато фургонът се разтресе и той загуби равновесие. За миг бе напълно безпомощен и тогава момичето ги изуми като захвърли една торба по номада, която почти го събори от седлото му. Джай нададе боен вик, когато войник на кон се зададе зад зашеметения разбойник и замахна към гърба му. Номадът изскимтя и се понесе към земята.

Войникът се понесе в тръс до фургона. Беше Джамил — капитанът ги обхвана с поглед и за тяхно изумление изкрещя:

— Казим Макани, стойте наблизо!

Тогава още един номад нападна, при което Джамил се извъртя и отби удара му. Капитанът се биеше умело, а от острието му отблясваха сини искри, когато металът иззвънтеше.

Младо лакхско момче се затича след тях и скочи върху стъпенката отзад на фургона.

— Помощ, помощ! — изрева то, издърпвайки се вътре, забавяйки скоростта им още повече, но в този миг един номад прониза момчето с копие в гърба — бликна кръв, а то се разпищя, изпадайки от фургона: поредното мъртво тяло върху пустинната земя. Номадът изликува дивашки и пришпори коня си, за да ги изравни, но запази разстояние. Със злобна усмивка, той извади лъка си.

— Харун! — изкрещя Казим, но преди разбойникът да успее да стреля, Джай замахна и с хвърляне, по-добро от всичките му представяния на каликити игрището у дома, запрати кинжала, забивайки го право в рамото му.

Мъжът изрева и се отдръпна. Нахлуха сред тълпа от техни спътници и пред тях се разстлаха открити пясъци. Застанаха на края на колоната им, а зад тях объркана върволица от невъоръжени мъже се разбяга напосоки, в пълен смут, обречени.

Казим плесна Харун по рамото:

— Да вървим! Тези тук са вече пътници!

Харун изплющя с камшика и отново набраха скорост — в този момент един ездач от тълпата се понесе в тръс към тях.

— Давай, Харун! По-бързо! — изкрещя Казим, вгледан в преследващия ги ездач.

Харун шибна конете нагоре по едно леко възвишение, след което навлязоха в долчина, а битката остана зад тях, далеч от погледа, макар че писъците на приклещените и ранените отекваха ясно. Ездачът изкачи възвишението и се спусна към тях. Беше Джамил. Казим се изплю и се подготви да се бие.

Бяха на поне двеста метра на юг от разярилата се битка, когато капитанът ги настигна. Дясната му ръка бе порязана и извитият му меч висеше отпуснато надолу. Погледът му падна върху момичето.

— Момичето е мое, пилешко момче — изрева той.

— Ела си я вземи тогава! — озъби му се Казим.

Войникът се приближи, трепвайки от болка, докато вдигаше меча си.

— Не бъди глупав, Казим Макани — изскърца той през зъби.

— Няма да ти я дадем, лайно такова!

Харун забави фургона:

— Престанете, спрете — тук всички сме братя! — изкрещя той. — Врагът остана там назад — той дръпна юздите и конете спряха на място. — Всички тук сме братя, моля ви, приберете оръжията си! — за първи път Казим виждаше приятеля си да плаче заради шихада.

Сведе поглед към момичето, което хлипаше, вкопчило се в Джай. Беше пълничка и нежна, напълно не на място тук.

— Каква ти е пък на теб? — озъби се той към Джамил.

— Моя е и точка. Пуснете я.

Казим не помръдваше, вдигнал меча си непоколебимо. Знаеше, че може да се справи с войника и копнееше да го направи.

— Разкарай се, Джамил. Не те искаме тук и не си ни нужен. Махай се, преди да са дошли ингаширците.

— Ако някой я докосне, всички ще умрете.

— Гледай си работата, грозно копеле такова.

Помисли си, че войникът ще ги нападне, но нищо не се случи. Бясно намръщен, Джамил извъртя коня си и се понесе в тръс на запад. Наблюдаваха го, докато не се изгуби от погледите им. Тогава предприеха бързи действия. Казим и Джай разпрегнаха конете и ги натовариха с провизии — храна, скъпоценна вода и одеяла, след това качиха момичето на един от тях и поведоха останалите. Поеха на югозапад, където сенките все още надвисваха над долината, а пясъкът бе по-твърд. Зад тях все още отекваха далечни писъци, докато ингаширците преследваха последните живи от колоната им. След няколко часа достигнаха каменист път, който щеше да покрие следите им, а малко след това попаднаха на ниска долина, където да се скрият за остатъка от деня, чудейки се какво точно на Урте им бе помогнало да оцелеят досега.

Никой не се появи близо до тях докато слънцето все още грееше и когато падна здрач те се раздвижиха. Прегърнал през рамо момичето, Джай не се откъсна от него през целия ден, а то не проговори, но успяваше да излее река от сълзи, ако той не беше наблизо да го утеши. Харун спря да се моли, да пита Ахм защо бе допуснал собствените му воини да бъдат унищожени. Постоянното му мънкане бавно побъркваше Казим, но той сдържаше яда си. Бяха изплашени до един, а кой друг можеше да ги отведе в безопасност, ако не Самият Ахм?

— Не сме ли ние твои деца, о, Велики? — стенеше горчиво Харун. — Ингаширците почитат ли те поне малко, колкото нас? — до свечеряване лицето му придоби студен израз. — Беше ни даден пример — каза той на Казим. — Даде ни се нагледен урок по падение. Трябва да си направим изводите.

Казим не бе чувал по-добър начин за омаловажаване на случилото се от този, но сега го занимаваха по-практични въпроси като: а сега накъде? На север към непознатото или на юг, макар че това означаваше да сложи край на мечтите си? Как можеха да избегнат ингаширците? Щяха ли да им стигнат водата и храната? Кога бе по-добре да пътуват — през нощта или през деня? А отговорът му на всеки от тези въпроси беше: „Не знам.“

Поне засега имаха храна — хапнаха от задигнатите от фургона студено изсушено месо и сух хляб, като ги прокараха с арак и вода от малките манерки. И най-хубавата гозба на Танува Анкшаран не можеше да се мери с този чудесен пир от заграбена храна.

— Какво ще правим сега? — Казим попита Харун след това.

Младият скриптуалист се люлееше напред-назад на хълбоци, притиснал колене към гърдите си:

— Не зная, братко. Разумът ми ми подсказва, че трябва да се върнем на юг и да потърсим възмездие за тези ужасни загуби — повече от три хиляди мъже — недохранени, обезсилени и невъоръжени, хвърлени в суровата пустиня, само за да ги унищожат номадите ли? Непоносимо е — къде бе защитата ни? Къде бяха водачите ни? Защо не ни дадоха оръжие и защо не ни обучиха да се бием в Лакх преди да заминем? Защо толкова много от нашите братя трябваше да умрат в нищета? — обезумял от яд, Харун ръгаше земята с ножа си, сякаш изливаше мъката и гнева си в пясъка. — Ингаширците ще наблюдават пътя обратно. Не разполагаме с достатъчно храна, за да се върнем. Чух снощи един от войниците да казва, че до следващия оазис остават шест дни на север. Може би можем да го открием? Знам само едно: Ахм пощади трима ни — погледът му се спря върху момичето. — Може би дори четирима ни сред всички онези хора. Ако някога сте се съмнявали в него, захвърлете съмненията си сега. Ахм е с нас и ще ни поведе.

Казим погледна Джай, който бе обвил непохватно ръка около нежното лакхско момиче с големи влажни очи, родено не за пустини и опасност. Беше се вкопчило в него, сякаш Джай бе нейният личен месия.

— Искам да се върна вкъщи — простена нещастно Джай.

Казим пое дълбоко дъх:

— И аз искам, братко. Но тръгнах да спася Рамита от онзи демон феранг. Ако Ахм е с мен, няма да се проваля.

Из каменистата долчина се разнесе ироничен кикот и Казим скочи на крака, въртейки се напосоки като замахваше с новата си сабя.

От сенките в покрайнините на долината един камък се раздвижи и прие формата на Джамил.

— За какъв демон говориш, Казим Макани? — мечът му бе прибран в ножницата и той се движеше свободно, без следа от раните му от сутринта.

Как е дошъл тук? От кога? Казим насочи острието си към него:

— Стой настрана от нас!

— Тихо, момче, искаш ингаширците и теб ли да разкъсат? — Джамил се приближи, разперил ръце. — Виж, идвам с мир. Тук съм, за да ви помогна.

Казим пристъпи към него.

— Лъжец! Тук си, за да ни откраднеш водата и да отведеш това момиче. То дори не може да говори от уплах, лайнар такъв!

Джамил застина на място.

— Грешно ме обвиняваш, момче, нищо не съм направил на момичето. Намерих я така през втория ден в пустинята. Някакви глупаци я бяха задигнали по пътя и я малтретираха. Оттогава я закрилям. И не съм дошъл да крада. Може и да не ми повярваш, но те търсех. Кой мислиш даваше на Джай вода по време на похода? Кой предупреждаваше най-злобните походници да те оставят на мира? Наблюдавам те още преди да се запознаем.

— Срита ме в главата!

Джамил сви рамене:

— Заповядаха ми да те наблюдавам, без да се издавам. Но всъщност не ме е грижа вярваш ли ми, или не. Ако искаш да оцелееш, ще тръгнеш с мен — след това погледна Джай. — А ако приятелят ти злоупотреби с момичето, ще го изкормя.

— Джай не би наранил никое момиче — изстреля Казим и махна отпращащо с ръка. — Не си ни притрябвал.

Джамил се изсмя сухо:

— Така ли било? Нямате никаква представа накъде да тръгнете или дори как да яздите конете си. Бих казал, че отчаяно ви трябвам. Хайде, може би и набожното ти приятелче ще ни прочете проповед как Ахм ме е изпратил, за да ви напътствам. Не би и могъл да изпрати по-добър от мен — живял съм сред ингаширците и познавам пустинята. Мога да ви прекарам през нея и да ви отведа в Йебусалим.

— Но защо си се загрижил за нас?

Той сви рамене:

— Такива са ми заповедите. А и заради баща ти.

Казим зяпна в недоумение:

— Моя баща?

— Да, Казим, син на Раз Макани. Благодетелят ми ми заръча да те потърся по време на похода, като тръгнете от Баранаси — той сложи ръка на дръжката на меча си. — Знам защо си тръгнал, знам дори и името на „демона“, който е откраднал момичето ти.

Казим потръпна от страх и вълнение. Кой е този Джамил?

— Трябва да спася Рамита! — изрева той.

— Точно така. И аз мога да ти помогна — ако ми позволиш.

Казим погледна Джай:

— Вярно ли е, че ти е давал вода?

Джай кимна засрамено:

— Каза ми да не ти казвам.

Казим се обърна отново към Джамил:

— Как можем да ти вярваме?

Джамил сви рамене, издърпа меча си и го запрати в пясъка вдясно от Казим. Направи същото и с кинжала си.

— Така добре ли е? Задръж ги, докато си готов да ми се довериш.

— Не си ги очаквай обратно скоро — Казим въздъхна. — Каза, че знаеш името на рондиеца, който отведе Рамита?

— Да знам го, но ще ти го кажа, когато стигнем Йебусалим.

Казим се наежи:

— Кажи ми го сега!

— Когато сме в Йебусалим — Джамил повтори непреклонно, — и не по-рано от тогава. Не подлежи на обсъждане. Това е последната ми дума по въпроса — той стоеше в очакване, лицето му бе лишено от емоция.

Казим изсумтя безпомощно и погледна Харун, който поклати предупредително глава.

— Добре — въздъхна той. — Можеш да ни поведеш засега.

Джамил се поклони подигравателно. Всички се вгледаха в него, очаквайки да определи посоката. Накрая Харун го попита:

— Е, капитане, накъде да вървим?

Джамил се усмихна леко:

— Все още никъде. Трябва доста да понаучите преди да можете да тръгнете из тази пустиня.

Джамил ги задържа в долчината два дни, докато прецени, че са готови и че ингаширците са си отишли. През деня ги учеше как да слагат оглавници на конете и как да ги яздят из долината, като винаги заглушаваше тропота на копитата им. Беше строг относно детайлите — лошо поставено одеяло върху коня или зле заглушено копито. Джай и Харун бяха напълно ужасени от него, но Казим изпитваше по-скоро смущение, отколкото страх. Искаше да разбере името на похитителя на Рамита и това го изяждаше отвътре.

Момичето предимно спеше и се плашеше от всеки, който я доближи без Джай. Единствено той можеше да я придума да яде или да пие, а през нощта тя се сгушваше в него, с което го смущаваше и засрамваше.

— Как можа да се случи подобно нещо? — Харун попита Джамил с разочарование на втората вечер. — Цял живот съм слушал за великите шихади: огромни армии от мъже, обединени от обичта си към Бога, потеглили в едно, за да пречистят земята от неверниците. Но това, което видяхме, беше ужасяващо. Колко ли ни се смеят рондийците!

Джамил не можеше да му предложи думи на утеха.

— Обвини моголите от Лакх, ако искаш, или пък Салим, султана на Кеш. Или пък фанатиците, които дори и един бардак не могат да организират — той се изплю. — Съборът се обяви за шихад, но Салим отказва на моголите да придвижат армиите си към Кеш — разбира се, по време на Втория поход моголите опустошиха Южен Кеш, така че не можеш да го виниш за това. Кеш и Лакх са водели много повече войни помежду си, отколкото срещу белокожите, и омразата се корени дълбоко. Аз самият посякох повече лакхси, отколкото рондийци през последните два похода.

Казим се замисли на колко ли години беше този човек, със сигурност поне на четиридесет, щом се е бил и в двата похода, и все пак изглеждаше по-млад.

Джамил продължи:

— Армиите на Салим са затворили основните пътища и моголите недоволстват, но проповедниците от храмовете на Ахм в Лакх искаха да се направят на важни, затова се обявиха „на оръжие“, въпреки че откликнаха само хора като вас — необучени, зле екипирани, без заделени провизии или запаси от храна. И понеже не можете да преминете през източните пустини, защото хората на Салим са завардили най-добрите пътища, някой глупак е решил, че походниците ще преминат през западните пустини, точно под носа на ингаширците!

— Страшен умник! На никого не се даде оръжие, защото може да се разбунтува. Всяка колона се разделя на по няколко хиляди, за да могат да се осигурят провизиите, но пък така са достатъчно малобройни, че да могат ингаширците да ги затрият един по един. Знаете ли, че сте третата колона, тръгнала на път, за тази зима? Доколкото знам, никой не е пристигал. А ингаширците се хилят като чакали.

Заровил глава между коленете си, Харун вдигна поглед нагоре:

— Правиш го да звучи толкова безнадеждно.

— То е безнадеждно — отбеляза Джамил. — Докато моголецът Тарик не спре да се муси и се споразумее със Салим, нищо не може да се направи. Мъжете пристигат, местните региони не могат да ги издържат, и в крайна сметка са запратени в пустинята, да се оправят както могат. А и Тарик е на четиринайсет, така че не можем да очакваме някое зряло решение от него в близкото бъдеще — той се наведе напред. — В интерес на истината, Лакх се управлява от везир Ханук, а той не е от тези, които ще се разтревожат за някакви си бедни лакхски амтехиани, изчезнали сред пясъците. Все пак той самият е омалист и иска Лакх да се изчисти от амтехианите — той разпери ръце. — Така че виждате, мои млади приятели, че ако искаме да оцелеем, разчитаме единствено на себе си — той обърна поглед към Харун. — Не губи вяра, млади скриптуалисте. Ахм пази най-вече тези, които се пазят сами. Ще успеем, ако правите каквото ви кажа.

Казим бе свел поглед към краката си. Разказът на войника описваше напълно различен свят от този, който си бе представял — свят на властници с възвишени цели и благородни намерения, но пък съвпадаше напълно със света, с който се бе сблъскал по време на похода — гнусен, жалък и безмилостен, безсмислен.

— Кой си ти, Джамил? Откъде знаеш всички тези неща?

— Аз съм просто един амтехианин, пилешко момче. Живял съм по много места, по волята на меча и на разума си. Моголската армия беше приятно място и то не за първи път. Важното е да знаете, че господарите ми ви мислят доброто — той вдигна поглед към звездите. — Наспете се добре. Ще станем преди изгрев и ще яздим цял ден.

— Ще пътуваме през деня? — попита Казим учудено.

— Точно така. Всъщност най-безопасното време за пътуване е през деня, когато ингаширците спят.

Станаха призори. Великолепно и далечно, слънцето обагряше източното небе в червено и златисто. Нямаше вятър или облаци, въздухът беше сух, но чист. Придържаха се към ниските места, и Джамил се отделяше от време на време, за да проучи терена напред, но от номадите нямаше и следа, дори и по превърналата се в сцена на клането местност, където стотици чакали и лешояди се биеха за разпръснатите по земята тела. Когато наближи пладне, те слязоха от конете и тръгнаха редом с тях, заглушили копитата им. Не видяха нито един ингаширец този ден, нито на следващия, а в следобеда на третия свалиха меките заглушители от копитата на конете и се понесоха в тръс. Безмълвното момиче уви ръце около гърдите на Джай и се притисна към гърба му, но освен лек писък в първия миг, когато се понесоха в тръс, от гърлото й не се откъсна друг звук.

Казим започна да вижда виеща се диря от движението на змии или паяжини, опънати между големите скали — все следи на живот в пустинята, които не бе забелязвал, докато вървеше с хилядите си спътници в шихада. Малки птички ги следваха, пърхайки около тях, докато ловят мухи. А мухи имаше доста.

Молеха се по пет пъти на ден. Джамил се присъедини, а Харун цитираше по памет проповеди, с които да ги направлява. Момичето гледаше притихнало, очите й следяха Джай където и да отидеше. Един ден, когато се подготвяха за обедна дрямка, Джамил подшушна нещо в ухото на Джай и след това двамата направиха на момичето малка кръвна палатка, окичена с червени панделки. То обаче не искаше да се отдели от Джай и склони да влезе в нея чак, когато той постели одеялото си близо до входа й, където можеше да го вижда. Джай мислеше да се ожени за някоя от безмозъчните клюкарки, които се навъртаха често на пазара в Аруна Нагар, а сега се грижеше за това безпомощно момиче сякаш му бе по-голям брат. Явно и твоят живот няма да се подреди както си искал, братко, мислеше си Казим. На закуска сложи ръка върху рамото му:

— Как си, братко?

— Уплашен до смърт — призна си Джай, — но трябва да се грижа за Кайта.

— Така ли се казва?

— Понякога ми проговаря по малко. Обещах й, че ще се грижа за нея — той поизправи рамене. — Така че явно нямам друг избор — в гласа му имаше едва доловима нотка на съжаление, на тихо отричане от мечтите, но не и пълното им захвърляне.

Казим го прегърна:

— Аз също ще се грижа за нея, братко. Ще се отнасям с нея като с моя сестра.

Той огледа Джай от глава до пети — бе отслабнал, а брадата и мустаците му бяха избуяли. Изглеждаше пораснал. Задобряваше и в използването на сабята. Всяка нощ преди лягане тренираха, а Джамил изглежда бе доволен от тях — не че някога им го каза.

— Сега сте като истински лакхски воини. Рондийците ще треперят от страх!

Устните на Джай се разкривиха хладно:

— Не ми пука за рондийците. Искам само да намерим Мита и Хурия и да ги приберем у дома. И да се грижа за Кайта, разбира се. Тя е от едно село близо до Тешлолабад. Можем да я върнем при семейството й по пътя на юг.

— Дано да е така лесно, братко.

Единствените хора, които срещнаха, бяха трима ингаширци, които се появиха пред тях една сутрин като някакви привидения. Джамил ги приближи и заговори на техния език и разбойниците ги оставиха да преминат. Казим хвърляше погледи зад гърба им през остатъка от деня, но не изглеждаше да ги следят. Джамил го видя, че се оглежда назад и го поздрави за предпазливостта му, но добави:

— По-добре гледай напред, момче. Ингаширците предпочитат да причакват жертвите си, а не да ги преследват. Ела с мен, ще ти покажа няколко умения за оцеляване.

И така той последва воина и научи много за проучването на пътя — как да разчита терена и да го използва, за да достига високите местности незабелязано. Как да следи откъде минават и къде избягват да ходят птиците. Какви бяха знаците, които да търси в пясъка и камъните. Как да разбере от колко време стои едно угаснало огнище или как да узнае кога има вода наблизо.

На запад ингаширските възвишения се стелеха голи и кафяви. В ясен ден над и отвъд тях можеха да се видят снежните върхове на планините. На изток хоризонтът беше равен и пуст.

В продължение на сто дни и в разговори с Ахм и Шайтан, Пророкът бе извървял тази пустош. Казим знаеше преданието за Великото изкушение и потръпваше при мисълта, че тъкмо в този миг може би следваха стъпките на Пророка, но когато разказа на Джамил, той просто изсумтя. Той бе вперил поглед в северния небосклон, където се прокрадваше слаба, кафеникаво-лилава тъмнина. Излезе лек, парлив вятър, а небето опустя напълно.

— Ще се върнем към последната долина, която прекосихме, и там ще изчакаме останалите — каза той. — Няма да продължаваме повече напред днес или дори утре. Ако не греша, мисля, че се задава пясъчна буря.

Те проследиха обратно стъпките си към предишното пресъхнало речно корито, сгушено между високи скалисти брегове. С бързи движения те разтовариха конете и ги завързаха наблизо, след което Джамил заръча на Казим да забие няколко дървени тояги надлъжно на земята, които да послужат за подпора към речните насипи и към които да прикрепят кожената си палатка. Докато другите трима пристигнат, вятърът вече започваше да реже. Джамил се суетеше наоколо: притисна конете да полегнат на колене и ги покри, опъна палатки от одеяла и вързопи, полегнали към речните брегове.

— Но ако завали, речното корито ще се напълни! — извика Харун притеснено.

Джамил се засмя горчиво:

— В близките седем месеца тук няма да завали, скриптуалисте. Недей много да приказваш, а действай!

Джамил опъна още една палатка и бутна момичето вътре. След това тикна малко храна в ръцете на Джай и го избута след него с нареждането:

— Запечатай изхода!

Вятърът започна да вие, подплашвайки конете също толкова, колкото и тях самите.

— Няма ли конете да избягат така? — извика Казим.

— Къде ще ходят? — провикна се в отговор Джамил. — Ще стоят мирни, не се притеснявай. Разпредели храната и водата. Ще си заедно със скриптуалиста. Молете се здраво!

Пясъкът започна да ги шиба по лицето, парливите му пориви ги олюляваха, но вече почти бяха привършили. Харун покриваше последните отвори с парцали. Казим долази до него. Джай им махна от отвора на палатката си и я затвори здраво, придърпвайки въжетата. Джамил пристъпи бавно към тях и сложи нещо в ръцете на Казим — лопата.

— Стойте вътре и всичко ще е наред, по волята на Ахм — извика той и изчезна.

Казим завърза здраво отвора.

Палатката се тресеше от вятъра, от който се процеждаше заплашителен вой. Казим бе притиснат към Харун. Младият скриптуалист го погледна и измъкна една манерка. Отпи една глътки и я тикна под носа на Казим, а сладкият аромат на арак изпълни ноздрите му.

— Няма да е чак толкова зле тук вътре, братко — извика Харун и опря гръб в стената на речното корито. — Един ден Ахм ще ме е усъвършенствал така, че няма да имам нужда от подобни земни наслади. Но за щастие този ден все още е далеч във времето.

Казим се настани до него и прие една глътка. Горчивата течност се стече парливо по гърлото му. Джамил беше казал, че бурята може да продължи с дни. Воят на вятъра беше толкова силен, че не се чуваха, ако говорят, и докато палатките удържаха на поривите му, единственото, което им оставаше, бе да се молят или спят. Или да пият.

— Харун, правилно ли постъпих, когато ни нападнаха? — попита Казим малко по-късно, когато свистенето отвън утихна за кратко.

Харун премигна недоумяващо:

— Та ти ни спаси, Казим. Беше невероятен.

— Не се чувствам като такъв. Да, убих един от разбойниците, издърпах го под колелата на фургона, но също така убих и един от нашите и изхвърлих друг събрат, за да не ни забавя. Така погубих един враг и двама приятели — всъщност досега в шихада съм убил трима амтехиани, а ако броим и мъжете, чиято храна откраднах, сигурно ще станат много повече. Дали Ахм някога ще ми прости?

— Братко, ти си добър човек — отвърна Харун. — А няма как да си възвърнеш жената, ако си мъртъв. Ахм те обича, Казим Макани, това го знам със сигурност. Но нека се помолим, за да ти е мир и на душата.

И така те се помолиха, и мир наистина дойде, но както винаги, съзнанието на Казим не можеше да се задържи задълго върху възвишените неща. Той беше жив, а много други бяха умрели. Трябва да продължиш напред, каза си той. Не задълбавай в такива мисли. Той се излегна в очакване да премине бурята и му се прииска да може да се смени с Джай сега, да има и той до себе си нежно женско тяло, в което да се притисне. Малък късметлия!

Макар че може би Кайта нямаше такива намерения и за Джай беше още по-тежко, затворен с момиче, което не му се дава, знаейки, че Джамил ще го изкорми, ако си позволи да я насили — не че Джай някога би насилил което и да е момиче. Така че вероятно сега приятелят му си лежеше с надървен член и се чудеше какво да го прави. Казим се ухили при тази мисъл.

Навън воят стана оглушителен. Пясъкът шибаше по палатките им и ги разтърсваше, но някак засега те се държаха. Когато им се налагаше да пикаят или серат, използваха ъгъла от към подветрената страна и хвърляха пръст отгоре. Джамил бе оставил малка дупка, така че миризмата не успя да стане непоносима. Въпреки че беше пладне, мътно кафявият мрак създаваше усещане за здрач. Нямаше какво да правят, затова си разделиха арака, докато не свърши и най-сетне, замаяни и отегчени, усетиха умората и заспаха.

Неизвестно колко по-късно, Казим се разбуди от тесен лъч светлина, процеждащ се през малката дупка, оставена, за да влиза въздух. Отвън се чуваше проницателният писък на кани и тихото цвилене на конете. Въздухът в палатката бе кисел, а Харун мърмореше нещо насън. Той погледна спиритуалиста — брадата му бе по-буйна откакто го бе видял за първи път, падаше на къдрици до ключиците му. Белите му одежди бяха оръфани и с жълти петна под мишниците. Почувства се странно, като се замисли, че се бяха срещнали едва преди няколко месеца. Усещаше, че го познава от цяла вечност.

Казим потри собствената си силно набола брада. Зачуди се дали Рамита ще го хареса така, или ще го тормози да се обръсне. Представи си лицето й, замисли се къде ли се намира тя сега. Дали все още мислеше за него, както той за нея, или вече бе заченала, бе потънала в собствените си грижи?

Казим се отърси от тези тъжни мисли и разгледа отвора на палатката. Усети, че отпред пясъкът се бе натрупал почти до половината й, затова развърза горната страна и изпълзя над насипа. Краката го боляха от дългото пребиване на тясно, а когато ги изправи, беше направо мъчително. Навън, слънцето бе заслепяващо, но вятърът беше стихнал. Пясъкът се бе натрупал на купчини навсякъде, а в далечния си край пресъхналото корито се бе напълнило почти до ръба, но тъй като Джамил ги настани на завет, те се бяха отървали много по-леко. Сега той оседлаваше един от конете. Усмихна се с искрена топлина и поздрави:

— Сал’Ахм!

Казим се огледа. Слънцето стоеше ниско от лявата им страна, накъдето трябваше да е изток, ако в момента бе сутрин.

— Всичко наред ли е?

— Да. Събуди останалите, трябва да ядем — той му посочи малък огън, на който от тенекиена кутия се вдигаше пара и стомахът на Казим изръмжа от глад.

Задвижен от мисълта за храна, Казим събуди Харун и закрачи тежко към все още затворената палатка на Джай. Надникна през дупката за отдушник. Очите на Джай бяха затворени. Момичето лежеше на гърдите му, а косите й се спускаха по голото й рамо. И тя спеше. Казим подуши миризмата на пот и телесни течности и си каза наум: Приятелят ми е един гаден късметлия, след което се провикна:

— Джай, ставайте!

Момчето отвори очи и надникна през дупката:

— Буден съм — прошепна той с усмивка на озадачено доволство.

— Тогава си вдигай задника да свършиш малко работа! — отвърна Казим. — Освен ако не си толкова отпаднал от чукане, че не можеш да ходиш?

— Идвам след пет минути — обобщи Джай, прокарвайки пръсти през косите на Кайта. Тя се размърда и измърмори нещо гърлено. — Или може би десет.

Пътят им се виеше на север, а луната постепенно намаляваше и чезнеше от нощното небе. Изминаваха седмици, а дните бяха все едни и същи. Макар запасите им да намаляваха, Джамил установи стриктно разпределение и така не успяха да свършат напълно. Капитанът вече не вървеше напред да проучва терена, според него вече нямаше нужда от това. Земята вече бе камениста, а пясъкът по-едър и малки бодливи храстчета никнеха, закътани между скалите. Дебели черно-сини мухи бръмчаха непрестанно около тях, но стояха далеч от Джамил. Това не бе единственото необичайно нещо, което Казим бе забелязал в него — понякога от палатката му се процеждаше бледа синя светлина, а понякога се дочуваше как води сам едностранни разговори. Но бе спазил обещанието си да ги поведе безопасно и вече се отнасяше много по-почтително с тях. Когато все още наричаше Казим „пилешко момче“, го правеше, за да го дразни.

Досега Казим не бе усещал подобна близост към някого. Заедно те бяха оцелели през клането и пясъчната буря, бяха прекосили пустинята. Молеха се и ядяха заедно и, въпреки че само Джай можеше да оправя Кайта, никой не се оплакваше. Момичето вече им готвеше, а фигурата му ставаше все по-стройна, превръщаше се в жена. Разбира се, коремът й като нищо щеше да се издуе, ако Джай не беше внимателен. Казим го предупреди, докато водеха конете към един кален поток, който Джамил им бе посочил.

— Тя кърви по тъмна луна — обясни му Джай. — Така че бяхме внимателни миналата седмица. Скоро отново ще трябва да й направим кръвна палатка. Джамил каза, че сме само на няколко дни път от Гужати, най-южното селище на Кеш — той хвърли поглед назад. — По някакъв начин пустинята ще ми липсва.

— И на мен. Има нещо в нея… но бих се радвал на една баня.

Съзнанието му се зарея напред към Йебусалим, към Рамита, затворена на някое място като птичка в клетка, която той щеше да освободи. Идваме, любов моя.

Два дни по-късно, когато залязващото слънце хвърляше дълги сенки към смрачаващия се изток, те превалиха един хълм, зад който попаднаха на около трийсетина къщурки от кал и тухли, скупчени около един кладенец. Бяха прекалено изморени, за да се насладят на този миг на щастие — бяха тръгнали на път преди три месеца, а от новата година вече бяха изминали два. Но най-сетне, те бяха стигнали в Кеш.

18.
Лейди Мийрос

Ордо Коструо

Някои от онези, които Кориний дарил с безсмъртие, не притежавали жарта и огъня у себе си, за да участват в свалянето на Римонската империя. Антонин Мийрос повел тези неблагодарници и заедно те се скитали много години преди да се установят в Понтус около 700 г. Приели името „Ордо Коструо“ (от римонската дума за „строител“) и сред множеството си други инженерни успехи в ранните 800 години построили моста Левиатан. Седалище на Ордо Коструо има както в Понтус, така и в Йебусалим. Твърдят, че ценят знанието повече от вярата и често се поставят над Бога в своята ерес от големи и малки размери. Поради тези причини те са презрени от всички, освен от алчните и лакоми търговски принцове.

Анали на Палас

Лесно се познават враговете, които пристигат с оръжие в ръка и сипят богохулства. Но най-лоши са враговете, дето идват с подаръци и милостиви дела. Зложелателят в тях не излиза наяве, не и преди вече да е прекалено късно.

Салим Кабаракхи II, султан на Кеш, 922 г.

Йебусалим, континента Антиопия

от мохаррам (януюн) до аввал (мартроа), 928 г.

шест-четири месеца до Лунния отлив

Рамита и Хурия се разхождаха из градините на двореца на Мийрос в Йебусалим, мечтаейки си за крила, с които да полетят над стените му. Когато имаше толкова много да се види отвъд тях, те се чувстваха като в затвор в пределите им. Централният двор беше с площ около шейсет крачки. Натрошеният мрамор под краката им блестеше на слънчевата светлина, а изваяните от мрамор релефи на сградите искряха толкова силно, че момичетата покриваха лицата си с газени шалове-забрадки. Небето беше ясно, във въздуха се носеше ароматът на цветните лехи. Миризмите на града някак никога не достигаха до това място. Водата шумолеше мелодично в шадраванчето със статуи на рибки, изригващи от камък, оформен като пяна — само за минута се хабеше повече вода, отколкото семейството на Рамита би използвало за цял ден. Тя си мислеше, че водата е питейна, докато един слуга не отбеляза снизходително:

— Ако на мадам й се пие вода, то тя трябва само да ни каже.

Слугата й бе обяснил, че тази вода не може да се пие, макар че на Рамита й изглеждаше добре, всеки случай много по-чиста от водите на Имуна, които пиеше с пълни шепи у дома. Тук хората явно бяха прекалено изнежени. Наоколо цъфтяха растения, които тя не разпознаваше, а и не можеше да си представи за какво биха могли да се използват, но Хурия се изхихика и й обясни, че растенията са за красота.

За красота ли?

Бяха пристигнали преди четири дни и вече ежедневието им навлизаше в някаква рутина. Момичетата искаха да излязат и да разгледат града, но съпругът на Рамита им забрани. Отвън се чуваха постоянни викове, но стражите не я пускаха да припари близо до огражденията на върха на червените стени, обкръжаващи новия й дом, така че тя не можеше да разбере какво се случва. Казаха й, че дворецът се простира на четири акра площ в центъра на града, и въпреки това тя можеше да стъпва само в собствените си стаи, кабинета на съпруга си и централната градина и това я задушаваше. Гледка към града се откриваше единствено от стаите в кулата, но и там не й бе разрешено да стъпва. Като огромен бял зъб кулата се извисяваше три етажа над стените. Към нея можеше да се отиде само през стаята на съпруга й.

Когато дойде време за уроците й по рондийски и тя го посети в кабинета му, дълбоките бразди вече се бяха върнали по челото му. Беше затрупан от писма и официална кореспонденция и отново изглеждаше изтощен. Оплиташе тънките си коси с неспокойни пръсти. Тя огледа залата, в която чакаха всички молители — смесица от търговци на едро и дребно от Хеб или от Ронделмар, всички с карирани кърпи на главите, сред които имаше и няколко жени в черни бекира-наметала: дреха, която дори рондийските жени носеха на публични места тук. Мийрос я отрази разсеяно и й каза, че дъщеря му Юстина ще поеме обучението й по език оттук насетне. Това се случи преди три нощи. Вечер тя виждаше как светлината се процежда през капаците на стаята му в кулата. Не идваше при нея и тя подозираше, че не е мигвал откакто са си дошли.

Юстина Мийрос не обръщаше внимание на молбите й да я учи на рондийски. Олаф се извиняваше, но въобще не й помагаше:

— Още щом вълненията по улиците утихнат, ще поръчаме да дойдат търговци на платове и бижута за вас, лейди Рамита — предложи той, но не това искаше тя.

За какви ли вълнения става дума?, чудеше се тя.

— Но рондийски говори аз иска! — избухна тя на развален рондийски. — Книга има нужда близо! Близо тук! Nekatchottiya! — беше толкова безнадеждно, а Олаф сякаш не разбираше нищо.

Когато Хурия след това попита Олаф за вълненията по улиците, той отговори просто:

— Заради госпожата са.

Хурия й предаде и Рамита нервно се разсмя — безредици заради нея в този чужд град ли? Хурия сигурно не бе разбрала добре.

На свещения ден от седмицата съпругът й поговори за кратко с нея и тръгна под строга охрана, за да присъства на корианска служба в губернаторския дворец. От прислугата разправиха на Хурия, че за въпросния губернатор — Томас Бетилон — се носели слухове, че яде деца.

— Бетилон е прасе — отбеляза Мийрос с отвращение — и все пак трябва да остана за обяд с него — магът изглеждаше сякаш му се повдига.

— Олаф каза, че по улиците стават безредици заради мен — съобщи Рамита с любопитство, свела поглед към причудливата мозайка на пода.

Мийрос се намръщи:

— Някой е пуснал слух, че съм отвлякъл принцеса от Лакх и съм я заключил в кулата си. Някакви местни от Хеб изгарят чучела с мой облик и призовават да бъда убит с камъни — той се изсмя сухо. — Подобни неща са обичайни тук, съпруго. Не се впечатлявай от тях. Избухват непрестанно и утихват бързо.

— Юстина не иска да ме учи — оплака се Рамита, почувствала се странно пренебрегната.

Мийрос изсумтя и надраска набързо някаква бележка.

— Предай това на Олаф. Без значение харесва ли й, или не, Юстина има задължения към това семейство. Тъкмо ще направи нещо смислено, вместо само да си рисува по лицето и ноктите — той се изправи. — Съжалявам, съпруго, че съм така зает, но следващата седмица трябва да ме придружиш на един прием с мои колеги и трябва да си готова за това.

След закуска, Олаф заведе Рамита в покоите на Юстина. Рамита изчака нетърпеливо, докато Олаф се разправяше нещо с прислужницата на Юстина. Искаше й се Хурия да бе с нея, но на приятелката й бе позволено да излезе с неколцина от прислугата на амтехианско поклонение в града. Хурия не можеше да си намери място от вълнение, че ще види Йебусалим. Рамита помоли Олаф да даде на Хурия някакви пари, за да отиде на пазар, а той съвсем небрежно й подаде толкова монети, че дори очите на Хурия щяха да изскочат при вида им.

Най-сетне се появи един слуга и поведе Рамита към личния двор на Юстина. Близо до един малък шадраван две жени седяха със свити крака на традиционни кешски кожени столчета, ниски и без облегалки. Из хладния въздух се носеше аромат на тамян. Жените бяха облечени със сини пелерини. Погледнаха Рамита студено, щом се появи. Юстина й махна да седне до тях и продължи да си говори с другата жена.

Така Рамита поне можеше за пръв път да огледа отблизо дъщерята на Мийрос. Лицето й бе издължено и слабо, бледо, като от порцелан. Плътните й устни бяха ярко червени. Имаше зряло изражение, но кожата й бе чиста и гладка. Мийрос твърдеше, че дъщеря му е на повече от сто години, но Рамита не можеше да прецени доколко бе вярно. Все пак тя беше маг, кой знае какво можеше да се очаква? По сияйните й черни коси нямаше и следа от побеляване. Бижутата й бяха обикновени, но до едно златни. Ярко червен като устните й рубин висеше на златна верижка около врата й, туптящ като сърце — беше амулет, вид магически скъпоценен камък на маговете. Юстина притежаваше опасна красота, сякаш бе изваяна от нещо, а не родена като човек.

Другата жена изглеждаше далеч по-малко заплашително. Златисти къдрици обрамчваха нежното й, изпъстрено с лунички лице. И тя носеше пулсиращ камък на шията си — огромен сапфир. Усмихна се приветливо:

— Здравей — каза тя бавно на рондийски. — Ти сигурно си Рамита — гласът й бе топъл и предизвикателен. — Аз съм Алиса Дюлейн. Добре дошла в Йебусалим — говореше й сякаш привикваше някоя котка, за да я погали.

Рамита сведе глава и облиза сухите си устни.

— Здравейте.

— Значи все пак можела да говори — отбеляза язвително Юстина.

Рамита схвана същината на забележката й и отвърна:

— Малко рондийски мога говоря. А вие лакхски говорите? — попита тя и вирна леко брадичка.

Алиса се засмя:

— Много добра забележка, Юстина. Ти говориш ли нейния език?

Юстина Мийрос сбърчи нос.

— Не, както и ти, Алиса. Очевидно баща ми очаква да я подготвим да се изправи пред лешоядите на следващия прием на Ордо Коструо. Колко нелепо.

— Какво е нелепо? — попита Рамита, опитвайки се да прикрие неприязънта си.

Юстина я погледа надменно.

— Не-ле-по. Означава смешно. Знаеш ли смешен?

— Не съм смешна — отвърна Рамита раздразнено.

Юстина въздъхна:

— Не съм ти казвала, че си. В името на Кор, Алиса, какво ще я правя?

Красивата жена се засмя кротко.

— Ами, защо не ми я оставиш за малко? По-добра съм от теб в тези неща — тя се усмихна на Рамита, която изведнъж се изплаши от тази привидно добра жена и смисъла зад думите й.

Юстина пресуши малката си чашка и се изправи:

— Да, погрижи се, Алиса. Аз нямам никакво търпение — тя се наведе, целуна Алиса по бузите и след това изчезна към покоите си.

Помислила си, че също е свободна да си върви, Рамита се изправи на крака.

— Не, не, седни — каза Алиса и потупа столчето, от което Юстина току-що бе станала. — Ела, седни при мен.

Тя наля зелен чай първо на Рамита, а после и на себе си, наведе се и обхвана лицето й с нежните си ръце, които ухаеха на розова вода.

— Няма да те нараня. Ще съм много внимателна, обещавам.

Рамита я погледна объркано, а златистокафявите очи на жената маг се впиха в нейните така, както куката на въдица се забива в някоя рибка. Думите й не й говореха нищо, но се носеха като приспивна песен. Рамита се почувства странно, попаднала в състояние между съня и осезаемостта. Дребните неща й се сториха огромни, но сама не можеше да прецени дали в малкия двор имаше някого другиго. Като балончета, издигащи се в шадраван, Алиса извлече на повърхността на съзнанието й отзвуци от уроците на Мийрос и постепенно започна като в поток да добавя нови, напявайки ги в главата й. Рамита усети как потъват бавно в нея и започна да ги подрежда в спретнат вид, като училищни скамейки от думи, плаващи в океана на мислите. Оформиха се връзки между тях с цвят, цифри и действие… Очите й се затвориха с почти осезаемо хлопване…

Ароматни ръце обгърнаха лицето й и леко го разтресоха, а тя замига изплашено.

— Всичко е наред, Рамита — каза Алиса, усмихвайки се със задоволство. — Мина добре, макар че беше доста трудно, докато те накарам да ме допуснеш.

Рамита забеляза учудено, че по челото на рондийската жена лъщи пот. Не бяха ли поседели така само няколко минути?

Тогава я осени мисълта: Алиса й говореше на рондийски и тя я разбираше! Тя се сепна и плесна устата си с ръка. За секунди я обзе обезпокояващо чувство на загуба, но бързо осъзна, че думите на лакхски все още стояха в главата й, готови да бъдат използвани, когато тя пожелае.

— Ти на мен научи рондийски? — попита тя с висок глас.

Алиса се изхихика:

— Ти ме научи на рондийски? — поправи я тя. — Да, малко, но ще трябва да продължим така до края на месеца, за да можеш да започнеш да разбираш езика безпогрешно. Засега единствено ти заложих малко по-сложна граматика и някакви думи — тя посочи към малкия парцел небе над тях. Слънцето преваляше далеч на запад. Зашеметяваща вълна от умора изпълни Рамита, а Алиса обясни:

— Чака ни още много работа, Рамита Анкшаран-Мийрос. Още много, много работа.

— Защо не съпруг прави това? — прошепна Рамита.

— А, ами предполагам, че Антонин не би си позволил, особено, когато ще пътува. Свързването на съзнанията може да бъде всепоглъщащо и ако те нападнат, ще си общо взето безсилен. А сигурно си е помислил и че ще се уплашиш, аз все пак съм доста по-малко страшна от него. Откакто се върнахте, той е много зает. Но на мен ми е приятно — жената джадугара се изправи нестабилно на крака. — Ще ти трябват седмици, за да говориш свободно, но се надявам, че когато дойде време за приема, ще можеш да си разговаряш спокойно с останалите магове — тя прегърна бързо изненаданата Рамита. — Съзнанието ти е красиво, мила, здраво и добро.

Рамита се изчерви от този необичаен комплимент. Измънка нещо и тръгна да се изправя, но Алиса я върна нежно на столчето й.

— Почакай малко, ще ти се завие свят, ако се раздвижиш толкова бързо — каза тя и я остави с дружелюбно помахване с пръсти.

Рамита беше изтощена, но звукът от шадравана я успокояваше. Замисли се дали Хурия вече се е прибрала и тръгна отново да става, но този път Юстина се появи с чайник, от който се вдигаше пара и отсече строго:

— Сядай долу, момиче.

Сипа й някакъв ароматен чай и тикна порцелановата чаша в ръцете й.

— Пийни малко от това, преди да правиш каквото и да било друго — тя седна срещу нея, наполовина скрита в сенките и вдигна качулката си. Изглеждаше като изваяна от мрамор. — Подобна работа е много по-изтощителна, отколкото си представяш.

Рамита отпи една глътка. Чаят беше сладък и силен, точно както го обичаше.

— Благодаря ти — каза тя, а след това дяволито подметна, — дъще.

— Не ме наричай така — сопна се Юстина. — Не съм ти никаква дъщеря, селска езичница такава.

— Баранаси найн село! — изрепчи се тя. — И лакхсите найн езичници! Ти си! — как можеше тази жена да обижда родния й град и народа й?

— Найн ли? Да не искаш да кажеш „не е“? — попита намръщено Юстина. — Я си намери някой речник!

— Какво е „речник“?

— Книга с думи. Алиса май не е свършила много добра работа, а? Или може би ти не си толкова добър ученик — тя се приведе напред. — Не ми дреме коя си и откъде идваш. Не съм съгласна с това, което изкуфелият ми баща ти е причинил и ако имах думата, щях да те върна обратно в дома ти. Ако трябваше едно последно доказателство, че се е побъркал напълно, то сватбата му с една селянка от Лакх е предостатъчна.

— Аз найн селянка, даждугара. Баща ми е търговец на Аруна Нагар.

— Въобще не ми пука дали селският ти баща има едно или две нощни гърнета в повече — изръмжа Юстина. — Сега си в Йебусалим, на прага на войната и ако не заченеш бързо, не струваш абсолютно нищо, без значение колко е платил баща ми на родителите ти, за да може да си легне с теб. Съветът ми към теб е да си затвориш нахалния плювалник и да се разкрачиш като добра малка курвичка и евентуално, може и да оцелееш след всичко.

На Рамита й кипна и тя вдигна юмрук, мислейки си „Ще ти покажа аз!“, но изведнъж цялото й тяло се вцепени, а червеният рубин на Юстина заблестя наситено като кръв.

Студените й очи се спряха на Рамита:

— Никога, ама никога не вдигай ръка срещу маг — изсъска Юстина Мийрос. — Никога, освен ако не притежаваш силата да го убиеш — тя се изправи и закрачи около Рамита, чието тяло стоеше все така сковано на място. — Трябва да се научиш да контролираш нрава си, тъмнокожо момиче, или още първият човек, който те предизвика по някакъв начин, ще си има добро основание да ти размаже физиономията.

Сърцето на Рамита биеше силно и безпомощно, а цялото й тяло потъваше в страх.

— Алиса ще те научи да говориш като нас, а аз ще ти дам няколко насоки с кого да говориш и кого да избягваш, но никога не прави грешката да си мислиш, че си една от нас. Докато не родиш дете, не си нищо повече от една скъпа курва. А сега се махай.

Рамита се затича надалеч, залитайки с омекнали крака, а хладният глас на Юстина се чу подир нея:

— А между другото какво е джадугара, жено?

Рамита се притисна в една колона до вратата, а краката й възвърнаха малко от силата си. Тя извърна глава.

— Провери си го в „речник“, дъще — каза тя отчетливо и побягна.

За нейна изненада, Рамита дочу как зад нея се разнесе внезапен пронизителен смях.

Рамита се довлече до стаята си. Нуждаеше се от Хурия, да й разкаже какво се бе случило, но когато се приближи, за да дръпне завесата на вратата, отвъд нея дочу ритмично думкане и приглушени пъшкания на момиче. Надникна внимателно в стаята и пред очите й изникна косматото туловище на Йос Клин, друсащо се върху дребното, простряно под него телце на Хурия. Хурия извъртя съвсем леко глава към вратата, сякаш знаеше, че Рамита е там. След това изви гръб и тръсна глава с пламенна страст.

Рамита се оттегли в огромното си празно легло. Образът на Казим отново споходи сънищата й.

— Съпруже, Хурия ми каза, че тук в Йебусалим има храм на Сивраман — Рамита гордо изговори цяло изречение на рондийски.

Тази седмица луната нарастваше, а сега тя пиеше кафе със съпруга си. Макар на Рамита да не й бе позволено да напуска двореца, Хурия можеше — под стража през деня и един лакхски търговец й бе казал за малък омалистки храм в града.

— И какво? — попита Мийрос разсеяно, зачел се в някакво писмо. — В Йебусалим има храмове на Кор, на Сол, на Джа’арати и на Амтех — тук можеш да откриеш всяка религия в Антиопия.

— Но това е моята религия, съпруже, и аз искам да се моля там.

Сега и до края на пълнолунието беше плодовита. Мийрос бе дошъл в стаята й за първи път предната вечер, но мъжеството му му изневери и той се затътри навън, оставяйки я недокосната и унижена. Рамита знаеше, че има неща, които жените правеха, за да възбудят мъжете, но нямаше представа какви са и как да ги направи, затова всичко бе в ръцете на боговете — затова и да отиде в храма бе толкова важно за нея.

— Сивраман язди огромния бик, той покровителства животинските сили на плодовитостта — обясни тя.

Той се смути извънредно много, а тя се усмихна вътрешно. Мога да накарам този джадугара да се изчерви!

Най-накрая той отстъпи, но се съгласи единствено пандитът на храма да ги посети и благослови в двореца. На следващата вечер Хурия доведе свещеника, който се наричаше Омпрасад, в Дома Мийрос. Беше толкова слаб, като ходещ скелет. Куцаше като че ли бе обиколил цяла Антиопия, а брадата му се спускаше сива и заплетена до корема. Дрипавата му препаска едва покриваше срамните му части, а единствената му друга дреха бе едно мръсно оранжево одеяло. Вместо пръсти на лявата си ръка имаше само обезобразени съсухрени възли, а и освен това вонеше ужасно.

Рамита погледна Хурия:

— Съпругът ми няма да разреши пандитът да влезе, ако не е чист.

Очите на Хурия светнаха.

— Олаф! — извика гръмогласно тя, с дяволит поглед.

Пандит Омпрасад така се отпусна, когато се потопи в топлата вода на мраморната баня, че Рамита се изплаши да не издъхне на място. Прислугата гледаше сърдито двете момичета, докато го миеха, но те не й обръщаха внимание. Да не би да се мислят за нещо повече от един свещен човек от Лакх?, размишляваше Рамита. По-добре да си вършат, каквото им се нареди.

Накрая, когато вече бе напълно чист, на Омпрасад му дадоха да облече от дрехите на слугите и го нахраниха, докато изчакваха господарят Мийрос да се прибере у дома. Когато възрастният маг пристигна при тях в двора, той погледна свещения човек и кимна примирено:

— Кажи какво трябва да направя.

Рамита грейна от радост и облекчение и стисна ръката на Хурия.

— Той ще ни благослови — обясни тя, изпълнена от вълнение, че бе склонила съпруга си да направи това за нея.

Омпрасад говори дълго, като кашляше постоянно, а гърдите му хриптяха, и те не разбираха много от думите му, но важна сега бе благословията на боговете, важното сега бе, че Рамита държеше ръката на съпруга си и наблюдаваше как той прави нещо за нея. Пандитът прокара ръка през челото й в пуджа знак и тя усети третото око на Сивраман в нея. Ще зачене скоро, сигурна беше. Изпита подновени сили да се изправи пред този кошмар. Докато Хурия изпращаше възрастния човек, давайки му вързоп храна и малко монети, Рамита хвана сбръчканата ръка на съпруга си и го поведе церемониално към стаята си. Но в момента, в който изгубиха от поглед прислугата, Мийрос я издърпа да спре. Очите му се усмихваха, но бяха и тъжни.

— Съпруго, спри. Виж, оценявам това, което правиш. Оценявам положителното ти отношение и готовността ти да изпълниш дълга си, но съм изморен и стар. Вчера се провалих, а тази вечер имам още по-малко сили — изтощен съм.

Тя отказваше да я отхвърлят току-така:

— Тогава позволете ми да ви помогна да се отпуснете, съпруже — каза смирено тя.

Мийрос беше на път да откаже, но в крайна сметка сви рамене в съгласие и тя го поведе по тесен коридор, който свързваше покоите й с малък двор, осветен от наедряващата луна. Рамита нареди да им донесат гореща вода, сапун, бръснач, масла за къпане и ароматни пръчици, накара съпруга си да седне на една възглавничка и коленичи в краката му. Беше го правила за баща си и за майка си, когато бе в кръвната стая или храма, и сега запя нежно, докато пипаше, поливаше топла вода и масла, масажираше със здрави пръсти, подрязваше неподдържаните му нокти, пукаше ставите му. От време на време вдигаше поглед към него и наблюдаваше как обърканата му резервираност се измества от спокойно примирение.

Когато приключи, той въздъхна:

— Благодаря ти, съпруго. Беше много приятно.

Тя се изправи и събра куража да докосне главата му.

— Не съм приключила, господарю.

Имаше план. Започна с притискане на палци в слепоочията му и нежно ги разтри, за да облекчи главоболието му, след което уви главата му с топла кърпа и с цялата си смелост попита:

— Ще ми позволите ли да подстрижа косите и брадата ви, съпруже?

Рамита усети странно гъделичкане в съзнанието си, от което потрепери, но то бързо изчезна и той отвърна грубо:

— Позволявам ти.

Тя намокри брадата му и я натърка със сапуна със сладък аромат и след като преглътна внезапно обзелото я безпокойство, вдигна бръснача. Очите му бяха затворени, лицето му — неразгадаемо. Започна да прокарва острието колебливо, докато не се увери, че може да борави добре с него, след което избръсна бузите и гърлото му с внимателни движения и използва ножици, за да скъси брадата му до близо един сантиметър дължина. Това свали години от лицето му и за пръв път тя успя да види някогашния млад мъж у него — упорито и спокойно изражение, здрава челюст, плътни устни.

След това се зае с косата му — насапуниса добре главата му, пое дълбоко дъх и вдигна бръснача. Дългите, неравни и заплетени кичури прилепваха към скалпа му като изсъхнали плевели — трябваше да се отърве от тях. Започна да работи търпеливо и внимателно, отделяше време да премахне всеки косъм от главата му и се уверяваше, че няма следи от наболи коси. Тогава изми главата му и накрая го масажира с мускусно масло.

Когато приключи, пред нея стоеше нов мъж. Скалпът му бе белязан от годините и начеващата загуба на коса, но сега голата му глава позволяваше да се откроят строгите линии на черепа му. Вече не приличаше на някакъв неподдържан старец, изглеждаше величествено, неподатлив на влиянието на времето. А и гладкият му череп беше като копринен на допир.

Изведнъж Рамита осъзна, че се бе навела над него и го гали по главата. Той вдигна ръка и отметна кичурите й коса, изпаднали от гребенчетата. Тя сведе поглед към него и застина, когато той се пресегна, придърпа лицето й към своето и притисна устни в нейните.

Имаше вкус на горчив тютюн — някак неприятен… но не точно. Никога преди не я бе целувал. Издърпа я в скута си, а тя го обкрачи, и той застина, загледан в лицето й. Започна да гали рамото й и прокара дясната си ръка през салвара й.

— Тази дреха от любимите ти ли е? — попита нежно той.

Хм?

— Не — прошепна тя.

— Много добре — измънка той.

Той махна с ръце, очите му просветнаха с бледосиня светлина и всеки шев по дрехата й се разкъса. Рамита потисна внезапния порив да се отскубне от него — понякога все още забравяше, че той не е обикновен мъж, но не и за дълго, не и когато правеше подобни неща. С всички сили, тя се накара да не помръдва, докато той избута разкъсания плат и прокара устни по лявата й гърда, точно над сърцето й. Рамита се запита дали той усеща лудото му биене. Ръката му се плъзна по гърба й и той издърпа изцяло останките от дрехите й. В смътно замайване тя си каза не мисли, а действай!, отпусна хвата на краката си и възседна възбуденото му мъжество. Вече влажна, тя нямаше нужда от мазила, пое го в себе си лесно и се понесе бавно, леките й движения го поддържаха втвърден, забавяха освобождаването му, а нейните сокове се изливаха все по-сочни и топли. Неволни звуци започнаха да се процеждат от гърлото й, докато нещо тежко и мудно се размърда дълбоко в нея и започна да изплува на повърхността на някакво потайно езеро. И ето сега, почти… беше близо до кулминацията, която понякога изпитваше със собствените си пръсти, но никога досега с него, не все още…

Той сподави силния си вик и цялото му тяло се разтресе в нея, откъсвайки стон от гърлото й и почти отприщвайки онова блажено чувство… почти. Тя изви гръб, разочарована, но ликуваща и отправи молитва към Сивраман и Парваси да благословят тази нощ с дете.

Ръката му, вече топла, погали бузата й.

— Благодаря ти, съпруго.

— Благодарете на боговете, съпруже — прошепна тя благочестиво.

— Единственото божествено нещо тук си ти — отвърна той и я целуна по челото.

Подържа я в обятията си известно време преди да я загърне в един шал и да я остави да се прибере в стаята си. Загледана в луната, Рамита се молеше да зачене, докато не заспа. През цялата следваща седмица той се отнасяше с нежност, а желанието го обзе още два пъти и той я пое в скута си и я остави да се понесе върху него, докато не свърши в нея, но когато пълнолунието отмина, тя отново прокървя.

Очите му не я осъдиха, когато му съобщи, в тях се четеше единствено смирено разочарование и заръката да опитат отново следващия месец.

— И съпруго, ако и когато ти е приятно, винаги си добре дошла при мен в покоите ми.

Някак той вече имаше повече сили, сякаш това, което споделиха в онази нощ, бе запалило искрата на живота у него. Вършеше делата си с повече живина, а вечер в гласа му се усещаше определена борбеност, от каквато преди нямаше и помен. Но тази негова покана, дружелюбна и нежно поднесена, я караше да се чувства виновна: да, компанията на съпруга й й беше приятна, а съчетаванията им — е, почти вече й доставяха удоволствие. Но със сигурност всичко това бе просто бледа сянка на това, което трябваше да бъде животът й, нали? В сънищата й Казим идваше за нея, отвеждаше я на бял кон и препускаха ли препускаха, завинаги…

Както повечето резиденции на Ордо Коструо, така и Домът Мийрос се разполагаше в западната част на Йебусалим. Огромното население на града, наброяващо шест милиона, преди да се спусне мостът Левиатан, бе намаляло сигурно до половината след като започнаха Походите преди около двайсет години. Дхасите имаха по-бледа кожа и меки черти от кешите, а езикът им и традиционното облекло предшестваше кешското, или поне така твърдяха те. Преклоняваха се пред по-умерена форма на амтехианството, наречено джа’артианство, основаващо се на ученията на последователите на Пророка, с по-смекчени и свободни тълкувания на амтехианските канони. Специално място в града бе отредено за амтехианския и джа’артианския свят, не само защото Амтех се бе родил тук, но и защото тук почиваше Бекира, неговата първа и основна жена. В нейна чест огромният Дом ал-Ахм бе наречен Бекира Машийд.

Не повече от шейсет хиляди рондийци обитаваха града, заселили се в околностите на емирския палат. Половината от тях бяха част от цивилната поддръжка на шестте легиона, разположени в района — четири от тях на възвишенията Готан на изток и другите два в самия град. Всеки легион бе в пълен състав от пет хиляди войници и една дузина бойни магове.

Мийрос разведе Рамита с карета из града, отправяйки се на запад към хълма, на който се извисяваше Домус Коструо, дворецът на Строителите. Той щеше да е председател на приема.

Домус Коструо беше постройка с форма на кръст, изваян от черен гранит със златни нишки. Централната зала се разполагаше под масивно кубе от позлата, а във вътрешността й се простираше огромна картина, разказваща историята на построяването на моста Левиатан.

Залата за приеми се разполагаше в западното крило, за да улавя последните лъчи на слънцето. Мраморният под оставаше хладен дори и през най-горещите летни дни. Арканум стражата или легионът, нает в Понтус да охранява Ордо Коструо, изпълваше околностите на двореца.

Рамита надникна към съпруга си с крайчеца на окото. Последните дни бе прекарала затворена в кръвната си стая, в компанията единствено на Алиса и внимателните й, някак неусетно изморителни уроци по рондийски.

— Изглеждате изморен, съпруже — каза тя на рондийски, доволна от напредъка си.

Магията на рондийците имаше и своите добри страни. Мийрос се прозя.

— Да, изморен съм. Инквизицията на Кор изпрати делегация и присъствието им запали искрата на ожесточени разисквания. Още в миналото гадните копелета сложиха ръка на Нортпойнт — кулата в края на Понтус откъм моста — което позволи и да настъпи Първият поход. Без значение дали ни харесва, или не, в момента основна задача на Ордо Коструо е поддръжката на моста за целите на императора. Все стари рани — той погали гладкия си череп, сякаш все още не бе свикнал с него. — Остарявам вече за такива неща, макар че ми казват, че изглеждам по-млад, откакто дойде ти, съпруго.

Тя се усмихна почтително, борейки се вътрешно с опасенията си за предстоящата вечер.

— Лейди Юстина ме предупреди да бъде много внимателна тази вечер, съпруже.

— Юстина обича да внася драматизъм. Стой близо до мен и аз ще се грижа за теб.

— Няма да ви разочаровам.

— Скъпа моя, та ти ще си каймакът на приема — усмихна се той.

Каретата се понесе по дълга улица, обрамчена от палмови дървета. Щом спряха, наоколо зазвучаха тромпети, а стражари в червени сака им помогнаха да слязат. Арканум стражата се бе разположила от двете страни на пътя към входа, докато Мийрос поведе Рамита по стълбите, а тя отбеляза като знак за добрата им дисциплина, че само половината от тях се зазяпаха с отворена уста към двама им. Предполагаше, че никой от тях досега не бе виждал сари. Или пък може би разголения корем на някоя жена на публично място.

Юстина бе заплашила да изгори всичките й сарита, но да не допусне тя да ги облича на публични места, но Рамита бе потърсила и получила разрешението на Мийрос, с което си спечели и превес над Юстина. Сега носеше най-богато украсеното от новите й придобивки, които жената на Викаш Нурадин бе купила с огромно удоволствие в Баранаси.

Прилепналият златен корсаж бе украсен със сини стъклени мъниста, които влизаха в тон с причудливите краски, ушити на ръка върху сарито във формата на благовещаещия Слон Ган, така умело подредени, че всяка тяхна извивка разкриваше нова форма, а всяка форма се разгръщаше в цялото. Рамита бе издърпала една от крайните дипли на сарито върху главата си, с която да покрие лицето си. Златна обица на пъпа й украсяваше плоския й корем. Носеше сватбените си гривни и верижка на носа си, която се прикрепяше към лявото й ухо. Хурия бе поставила бинду скъпоценен камък ни челото й — ален рубин, а една от слугините на Юстина бе оцветила ноктите й с един от лаковете на господарката си. Устните й бяха в тъмно червен цвят. Същата сутрин Хурия бе изрисувала с къна и ръцете и стъпалата й.

— Всеки поглед ще се обръща след теб — прошепна й тя, докато Юстина мрънкаше. — Не слушай какво ти говори тази завистлива дърта чанта.

Мийрос й се усмихна нежно:

— Изглеждаш сияйно, съпруго. Великолепно чуждоземна. И много красива.

Рамита се изуми от благодарността и топлотата, които предизвикаха думите му у нея.

Мийрос я заведе до върха на стълбите, където ги посрещна сивокос мъж на неопределима възраст, който я зяпна с отворена уста. Рамита стигаше до гърдите му — всички белокожи ли бяха такива гиганти? Представи се като лорд Рене Кардиени, хвърли съмнителен поглед към багрите на къната, докато се навеждаше към ръката й, след което я отпусна притеснено. Очите му не спираха да шарят между корсета, кръста и гърба й.

— Ако всички мъже прекарат вечерта така влюбено вгледани в теб, не знам как ще ги накарам да мислят трезво — отбеляза тихо Мийрос, докато преминаваха през масивните врати.

— Не е ли точно такъв планът? — отвърна тя шеговито.

Всеки на Аруна Нагар знаеше, че нюхът за пазарлък на много мъже изчезваше, когато пред тях се изправи красиво лице. Тя самата не беше от най-красивите на пазара, но определено знаеше в кой момент да използва сияйната си усмивка.

Мийрос я погледа с любопитство:

— Изглежда съм те подценил, съпруго — той звучеше доволно. — Но бъди внимателна: не всеки тук е стар перверзник като Рене Кардиен. Не бъди безочлива, разбрано?

Тя кимна почтително, докато пристъпваха в обширна зала. В сноповете тъмнорозова светлина, процеждаща се през високите прозорци, танцуваха прашинки. Стъпките им отекваха, докато се придвижваха покрай изковани от бял мрамор с нишки от смарагдовозелено и аленочервено, изключително реалистични статуи на властно изглеждащи мъже и жени с диплещи се рокли.

— Линийс, първата ми съпруга — посочи той насреща, към статуя на деспотично изглеждаща жена с ръце насочени към небесата. Стори й се мрачна и горделива. — А това е Еда, втората ми съпруга.

— Майката на Юстина ли? — подшушна Рамита.

— Точно така. По всичко се е метнала на нея — каза той жалостно.

Рамита въздържа смеха си, докато той я поведе напред, към мястото, където се бяха сбрали маговете. Изведнъж настъпи тишина и всяка глава се извърна, когато съобщиха пристигането им.

Бяха обсъдили въпроса за поклона при поздрав, трудноизпълним, когато си облечен в сари, затова той й каза въобще да не се покланя.

— Това е рондийски поздрав, съпруго, а дрехите ти очевидно подчертават, че не си рондийка. Остани изправена, така че всички да те видят хубаво. Дай им да разберат, че си чужденка по тези земи. Предизвикай ги да ти се поклонят — помни, ти си моя съпруга и никой не би си позволил да те обиди, защото така би обидил и мен.

„Лорд и лейди Мийрос“ още звънтеше във въздуха, а те спряха, за да може да ги види добре събралото се множество. Мийрос носеше обикновена кремава мантия, а Рамита до него беше като изящна кукла, блестяща по-силно от всяка друга жена в залата. След това той я поведе из тълпата и лица и имена бързо започнаха да се размиват — двойки съпрузи магове, необвързани магове, както мъже, така и жени, немагове, омъжени за магове. Всеки от тях всяваше уважение, впечатляваше с необичайна нотка на гордост, а Рамита си каза: Моят съпруг е най-могъщият човек тук.

Предложиха им чаши с някакво искрящо, очевидно висококачествено вино, но Рамита си взе само от плодовия шербет, както подобава на една добра лакхска съпруга. Изглежда тя единствена не пиеше алкохол тук, спомни си, че баща й й беше казвал, че всички рондийци са пияници.

Това, което я изненада най-много обаче, бе, че почти половината магове бяха от видимо смесен антиопски произход, най-вероятно предимно от Хеб — тъмни коси на фона на бледо мургава кожа, но и някои доста впечатляващи съчетания. Една пищна жена, представила се като Одеса д’Арк, имаше тъмна маслинена кожа и почти руси коси и изглеждаше сякаш възмутена от сарито на Рамита, но го поглъщаше жадно с очи, като че ли планираше роклята си за следващия прием.

— Току-що модните залози се повишиха — прошепна й Мийрос, докато я отминаваха.

До този момент и веднъж не се бяха обърнали към Рамита и тя не бе промълвила и дума. Усети известен прилив на самоувереност, когато пристигна Юстина. Носеше сребърна брошка с формата на змия, увита около жезъл — символа на Ордена на маговете-лечители, който бе основала. Рамита забеляза, че по-голямата част от жените имаха същите. Юстина бе хванала под ръка мъж, чиито дрехи почти засенчваха сарито на Рамита.

Остави го за момент, за да поздрави Мийрос.

— Татко — каза тя и се поклони грациозно.

Мийрос хвърли съмнителен поглед към мъжа с нея.

— Точно него ли, дъще? — попита я той с тих глас.

— О, татко, не ставай досаден. Емир Рашид просто пристигна в каретата след мен и ми предложи да влезем заедно. Бъди мил, татко, все пак сме на прием.

Емирът, който можеше да засрами и паун с искрящото си великолепие, се приплъзна към тях. Юстина му помаха небрежно, сякаш да му покаже нещо, изложено на витрина.

— Рашид, това е новата съпруга на баща ми, Рамита.

Рамита вдигна поглед към мъжа и дъхът й секна.

Костюмът му с цвят на опал, изпъстрен с всевъзможни перли, сред които дори и истински, втъкани в най-фината материя, която искреше като бляскавата кожа на змия; съвършеното му, горделиво и красиво лице, обрамчено от сплетените му коси и елегантна козя брадичка — всички тези неща се допълваха от спокойната му самоувереност и изяществото на танцьор и воин. Очите му — най-проницателните изумруди, искряха под изписаните му вежди. Но преди всичко в естествената му здрава фигура и в сляпата вяра в силата на собствения му чар, Рамита видя отново Казим и за секунда той наистина се превърна в него, пристъпващ из залите на този съвършен дворец. Едва не изрече името му.

Преглътна мъчително, когато студената му ръка улови нейната и устните му докоснаха нежно кожата й.

— Намасте, лейди Мийрос. Слуховете за вас бледнеят пред красотата ви — каза той на лакхски, гласът му бе плътен, а изговорът — съвършен. — Аз съм емир Рашид Мубарак ал-Халли’кут, на вашите услуги.

— О, намаскар — отвърна тя замаяно. — Чудесно е да чуя отново родния си език, емире.

— За мен е удоволствие да го говоря, лейди Мийрос — той се поизправи и напери.

Колко дълбоко е влюбен в себе си, отбеляза наум Рамита.

Дрезгавият глас на Мийрос прозвуча в пълен разрив с богатия тембър на емира.

— Емир Рашид, не знаех, че сте били в Лакх.

— О, аз отивам навсякъде, милорд, рано или късно — той погледна отново Рамита. — Приятна вечер, Антонин, лейди — след това се извърна и понесе да поздрави лейди Одеса с изящен поклон. Рамита се насили да откъсне очите си от него.

След известно време това ново усещане да я наблюдават, но не и да я заговарят, започна да става обезпокояващо. Тя идваше от Лакх, а хората там бяха общителни по природа. Наоколо имаше толкова впечатляващи личности — дори самите легендарни Строители на моста, а на нея й бе позволено единствено да слуша непринудените им разговори, да се усмихва глуповато и престорено. Изпълни я напрежение, а нервите й се стопяваха, потънали в отегчение.

— Ам, къде е клозетът тук? — прошепна тя най-сетне.

Алиса, която обикаляше наоколо, се нае да я заведе.

— Как ти се струва приемът, Рамита? — попита тя, докато я водеше през безкрайните коридори.

— Не е като истинските празненства — въздъхна Рамита. — Няма музика, няма танци — не е истински забавно.

— Събиране за забавление — това е нещо ново — измърмори Алиса хладно. — Обикновено не правим такива тук.

— Никой от вас не изглежда да харесва другите — продължи Рамита. — И си личи — всички се държат толкова официално! У дома, ако не харесваш някого, не го каниш на събиранията си — е, не че после не се появяват всички. Но и ти не си задължен да ги пуснеш у вас, а ако ти създават проблеми, просто казваш на някого от момчетата на Чандра-бай и те се погрижват за него.

— Изглежда вие се забавлявате повече от нас. Всичко тук се свежда до политика: с кого да разговаряш, какво да кажеш, с кого да танцуваш, понякога дори какво да облечеш — тя се подсмихна. — Мисля, че всички жени следващия път ще се надпреварват коя да е по-цветна. Но по-възрастните, разбира се, са възмутени, че ти се вижда коремът.

— У дома това е нормално. Мислиш ли, че направих правилния избор с дрехите си?

— Разбира се: хвана всяко око тук. Дори и на най-привлекателните мъже — тя й смигна. — Смятам, че остави правилното впечатление у всички.

Изведнъж Рамита почувства силен прилив на безпомощност.

— Исках просто да заявя, че съм от Лакх и че имам право да бъда себе си. Нямах никакво желание да привличам каквото и да е друго внимание — тя вирна брадичка. — Жената от Лакх е винаги вярна на съпруга си.

Алиса се усмихна многозначително:

— Скъпа моя, какви прекрасни думи. Но когато си омъжена за един досадник в продължение на половин век, може и да се почувстваш малко по-различно. А съпругът ти е възрастен… някои се чудим дали може все още…? — тя въздъхна съчувствено. — Всички съжаляваме ужасно много за теб, мила моя. Искаме единствено времето ти тук да е възможно най-безпроблемно, преди да те изпратят обратно у дома.

Странно усещане обзе Рамита.

— Да ме изпратят у дома ли? Но аз скоро ще зачена.

Затова ли всички си мислят, че съм просто едно временно развлечение, дори и тази жена тук, която считах за приятелка?

— Ще видите.

— Разбира се, скъпа — Алиса се облегна на стената, по лицето й пробягна лукава усмивка. — Чудя се обаче от кого ли? Толкова много от младите мъже умират за свежа плът.

Рамита почервеня:

— От съпруга си — скръцна тя със зъби.

Наистина ли нямам, никакви приятели тук? Тя изтича към тоалетните и заключи вратата след нея. Постоя за момент сама в опит да запази самообладание. Когато излезе, на стената, до която допреди малко стоеше Алиса, сега се облягаше емир Рашид Мубарак.

— Лейди Мийрос. Или да те наричам Рамита? — попита Рашид сладко на лакхски.

Наложи й се да преглътне два пъти, преди да отвори устата си.

— Господарю — тя пристъпи покрай него, но той сложи ръка върху нейната — нежна, но здрава като стомана.

— Позволи да те придружа, мила моя — предложи той. — Не се намира лесно пътя из този лабиринт.

Ръката му стоеше огромна върху китката й и тя усети как се разтрепери, докато той я поведе през коридори, които виждаше за първи път, и излязоха към един малък двор, изпълнен с богатия аромат на плумерии. Отрупани с листа клончета ги обграждаха, изпълваха малкия двор.

Емирът се обърна с лице към нея — беше толкова висок, че тя стигаше само до гърдите му. Все още стискаше ръката й, а за нея тази близост беше интимна и едва доловимо заплашителна.

— Е, Рамита, сигурно ти е тежко така да те отнемат от любимите ти хора — мелодичният му глас галеше сетивата й. — Семейство, приятели, любовници…

— Не знам какъв е този двор, емире — опита се страхът да не проличава в гласа й.

— Имаше ли млади мъже в живота ти у дома в Баранаси? Някои красиви млади мъже?

За момент светлината се отрази някак особено в лицето му и тя отново виждаше лицето на Казим, отново седеше с него на покрива и той й нашепваше нещо, в една от многото нощи, изгубени в миналото, преди толкова малко месеци, но като че ли в някой отминал живот. Опита се да се отскубне от хвата на емира, но той я държеше здраво.

— Стой, Рамита, не се страхувай. Аз съм тук да ти помогна. Знаеш ли, аз съм си романтик. Искам да видя как заживяваш щастливо завинаги. Имам слабост към младите любовници. Любовници като теб и Казим.

Сърцето й замря. Знае за Казим — и кой знае какво още?

Зад тях се разнесоха стъпки.

— Рашид — гласът на Антонин Мийрос прозвуча грозно след красотата в гласа на Рашид, но за Рамита в този момент той звънтеше като камбанки.

Устните на емира потръпнаха:

— А, Антонин. Открих младата ви съпруга да се лута, очевидно изгубена — той му подаде ръката й, сякаш бе някаква награда. — Връщам ви я. Надявам се за в бъдеще да сте по-внимателен.

— О, със сигурност ще съм, Рашид, със сигурност ще съм — Мийрос пое нежно ръката на Рамита в своята. — Ела, съпруго. Тъкмо ще сервират ястията.

Поведе я бавно отново към залата, но тя едва дочуваше думите му. Умът й препускаше. Как бе разбрал емирът? Тя дори не си бе помисляла за Казим тази вечер…

Тогава я осени отвратителна мисъл: имаше човек, който тя бе допуснала свободно в главата си. Алиса сигурно бе поровила в ума й за забавление. Тръпка пробягна по тялото на Рамита, сякаш пред нея стояха сноп змии, гърчещи се в тъмнината.

— Справи се добре, съпруго — каза й Мийрос, докато се прибираха към двореца. — Беше притихнала, любезна и сдържана — той погледна леко встрани от нея. — Какво се случи с двама ви с Рашид?

Рамита внимателно изпразни съзнанието си.

— Каквото и той ви каза — но се случи, защото Алиса ме остави сама.

— Алиса? Не е обичайно за нея. Сигурно нещо е отвлякло вниманието й.

Или пък някой? Рамита почти даде глас на съмненията си, но се спря. Мийрос познаваше Алиса много по-дълго от нея и очевидно двамата с Юстина я харесваха. Много добре, каза си тя, но ще сложа край на уроците си с нея.

— Приемът успешен ли беше? — попита тя.

Нямаше никакви танци и се дочуваше много малко смях. В нейните очи събитието бе напрягащо и безрадостно.

Мийрос изсумтя:

— Просто продължение на изминалата седмица. Няма за какво да се притесняваш — той отново звучеше изтощен.

— Каквото притеснява съпруга ми, притеснява и мен — отвърна тя непоколебимо.

Той я погледна.

— Добре, щом е така — в действителност открих Ордена, за да призова към миролюбиво използване на гносиса. Но инквизиторите сложиха ръка на Нортпойнт и ме принудиха да избирам между моста и войната. За беда или за щастие, аз избрах моста и оттогава императорските инквизитори контролират успешно Ордена. Позволиха ни да продължим да съществуваме като орден, единствено, за да поддържаме моста, а това пося разделение в редиците ни. Инквизиторите подкупиха някои от членовете ни и сега те са им предани. Други просто са свели глава и правят каквото им се каже. Мнозина от Ордена сега искат да се борят с това, но истината е, че сме били мирно настроени в продължение на векове. Оставили сме средствата на войната, а и сме много малко. С една битка вероятно ще понесем пълно поражение.

— Вие на коя страна сте, съпруже?

— На страната на мира, както винаги, но не е толкова лесно, макар че като основател, аз имам право да налагам вето. Войнски настроените надминават по численост миролюбивите, но са разделени между Похода и шихада. Рашид Мубарак, например, подкрепя шихада. Рене Кардиен оглавява фракцията на Похода. А аз стоя някъде между тях, опитвайки се да поддържам верността на Строителите към изначалните ни принципи на образование, търговия и мир. Само че, съпруго, се провалям неимоверно. Синът ми е мъртъв. Дъщеря ми си пропилява живота. Единствено в пророчеството ми се крие надеждата, че ако ти и аз имаме деца, те някак ще успеят да спасят Ордена — затова и бракът ни трябва да е плодовит, макар и да се наложи да изминат поне двайсет години преди децата ни да са готови да изиграят своята роля. Трябва да оцелеем през наближаващия Лунен отлив, както и през следващия, а надеждата изглежда така изгубена. Но тъй като живях толкова дълго досега, мога да издържа още — той стисна ръката й. — Съжалявам, че слагам такова бреме върху плещите ти, моя прелестна съпруго.

Изглеждаше изгубен, като малко момченце. Рамита разбра само част от това, което той каза — разговорите за политика бяха сложни, а и я занимаваха по-неотложни притеснения. Какво още е научила Алиса от мен? Призляваше й само от мисълта, но за момента отблъсна страха си. Сложи ръката си върху неговата и също я стисна.

Капитан Клин ги съпроводи до дома им и тя последва Мийрос по стълбите. Той я изпрати до вратата на стаята й, но тя го погледна и поклати глава:

— Добрата съпруга трябва да стои до съпруга си, когато е обезпокоен и да облекчи с ласки съзнанието му — отбеляза тя, цитирайки Светото омалистко писание.

Той се усмихна леко:

— Страхувам се, че няма да съм приятна компания, съпруго. Толкова съм изморен — той я целуна нежно за лека нощ и се отдалечи, тътрейки крака.

Тази нощ сънищата й бяха неспокойни — образите на Казим и Рашид се сливаха, объркваха я, повеждаха я в кръгове без изход, докато Алиса наблюдаваше и се смееше безмилостно. Рамита се събуждаше много пъти, а всеки път, щом отвореше очи, й се искаше да не е сама.

С приема завърши и първият месец от годината, януюн. След това отминаха и фебрю и мартроа, а Рамита все така не зачеваше. Отказа се от уроците си по рондийски и накара Хурия да изгони Алиса, когато тя дойде да ги посети веднъж. Все още се страхуваше да сподели съмненията си относно нея със съпруга си, тъй като Алиса очевидно бе много близка приятелка с Юстина. Изведнъж Рамита се почувства застрашена. Чувстваше се самотна, въпреки все по-осезаемата топлота в отношенията със съпруга си и доброто приятелство на Хурия. Когато тръгнаха на север, тя се бе страхувала от всякакви реални и въображаеми заплахи, но никога не се беше замисляла, че ще се моли за избавление от самотата: никой не я посещаваше, а дори Хурия и слугите имаха повече свобода от нея.

Една утрин в края на мартроа обаче балончето на обгърналите я сигурност и самота се пръсна, когато Хурия влетя в стаята й и се хвърли, проплаквайки в ръцете й.

— Мита, Мита! Няма да повярваш, но аз го видях — край сук пазара! И говорих с него!

— С кого си говорила, Хурия? — попита Рамита, разтърсвайки сестра си.

— Джай! Видях Джай, тук в Йебусалим!

— Джай? Моят брат, Джай ли?

— Да, глупаче, твоят брат Джай, тук е, в Йебусалим.

— Тук?!

— Да, тук! — оживеното лице на Хурия бе на броени сантиметри от нейното. — Толкова е хубаво! И Казим също е тук!

Целият свят се срина.

19.
Подадена ръка

Кеш

Кешите наричат земите си „люлка на цивилизацията“, в която всяка нечистота бива изкоренена. По тях животът наистина изглежда древен. Равнините са осеяни със стари гробници, пещерите са изрисувани с първобитни рисунки. Тук се заражда и амтехианската вяра, когато откровението спохожда Пророка Елук-Ахмед. Въпреки че голяма част от земята е неплодородна, хората се тълпят около всяко поточе или река и живеят един връз друг като мравки. Смята се, че жителите на Кеш са два пъти повече отколкото на цял Юрос.

Академичен съвет на Ордо Коструо, Понтус

Кеш и Йебусалим, на континента Антиопия

аввал (мартроа), 928 г.

четири месеца до Лунния отлив

Казим мислеше, че ще тръгнат на северозапад през Гужати, но вместо това Джамил продаде конете им и ги поведе с бавна крачка на изток, през лабиринт от ниски порутени хълмове, из които виеха чакали, а на слънце се препичаха змии. Огромният сърп на новата луна покриваше една-трета от небето през нощта и в ранна утрин. Джамил очевидно познаваше всяко малко езерце и то по най-неочакваните места, но мисълта кой сред тях всъщност бе капитанът тормозеше Казим все повече и повече — вече не можеше да се отрече, че бяха изцяло в ръцете на Джамил. Харун изглежда нямаше възражения да постави живота си в ръцете му, но Казим и Джай запазиха бдителните си погледи.

На третия ден, когато залезът все още бе далеч на хоризонта, от гърлото на Джамил се процеди доволен глас, а той посочи към забележителен каменен стълб — масивна колона с големината на къща, напречно на която се простираше още една също толкова голяма.

— Ха! Пристигнахме! — съобщи той и ги поведе към стелещия се под стълбовете пясък. За тяхно учудване в масивните колони личаха дълбоки прорези и форми, а в камъка се врязваше и порта. Джамил премина през нея, а те се вгледаха в открилата се огромна стая между камъните. След малко той се появи с малка кратуна в ръце. Разви капачката й, отпи голяма глътка и въздъхна:

— Най-сетне, фени! — изрече той и подаде кратунката на Казим. — Седнете и си починете, стигнахме целта си.

Казим пое кратуната и отпи — Chod! По дяволите, колко силно е това фени! След това погледна заканително към останалите.

— Целта ни ли? Това тук? Исках да отида в Йебусалим, а не някъде насред пустинята на Кеш. Не това бе целта ми — виж, ако е вашата, вие си останете тук. Аз обаче продължавам.

Джамил се подсмихна вбесяващо, а Казим едва се удържа да не размаже доволната му физиономия.

— Какво въобще правим тук?! — извика той. — Защо не вървим на север? Кой, по дяволите, си ти?

— Кой съм аз ли? Аз съм онзи, който ви измъкна задниците от ингаширците и който ви дундурка през цялото време през пустинята до тук, ето това съм аз — той се облегна на камъните. — Аз съм човекът, който може да ви отведе в Йебусалим по-бързо от всеки друг и това е всичко, което ви стига да знаете засега за мен.

Джай го дръпна за рамото, Харун задържа ръката му и двамата издърпаха Казим назад. Заедно с Кайта тримата се свиха на завет в една скала. След малко Казим изръмжа:

— Какво ще правим, братя?

Харун го потупа по рамото:

— Вярвай му, приятелю. Той направи всичко, което бе обещал досега: така че щом казва, че ще ни заведе в Йебусалим, значи ще го направи. Не ни лъже, повярвай ми.

Казим се извърна разярено към скриптуалиста:

— И откъде си толкова сигурен?

— Той е нашият предводител, изпратен ни от Самия Ахм — отвърна категорично Харун.

Казим извъртя очи с досада и се обърна към Джай, който на свой ред поклати глава и се вгледа в Кайта.

— Нямаме голям избор, Каз. Нека просто останем нащрек и видим какво ще стане. Няма какво да губим, нали? Може би в крайна сметка казва истината.

Бавно Казим отпусна юмруците си.

— Писна ми да ме водят за носа.

Харун отново го потупа по рамото:

— Вярвай, приятелю. Вярвай в Ахм и в Джамил.

Кеши капитанът извади истински оръжия от каменната стая и цял следобед тренира с Джай и Казим, изтощавайки ги до издъхване. С всеки удар Казим си представяше лицето на Джамил или на съпруга на Рамита, който и да бе той.

Привечер, след като хапнаха, Казим се подкрепи с фени и докато останалите се приготвяха да спят, той отиде да седне при Джамил. Джай и Кайта не се виждаха от някаква скала, но все още можеха да ги чуят. Казим се помъчи да запази благоприличен тон, когато попита:

— Джамил, откъде познаваш баща ми? Не изглеждаш на възрастта му.

Воинът чистеше шлема си с пясък и при въпроса на Казим изсумтя:

— Да, Раз Макани бе по-възрастен от мен, но го познавах. Може да се каже и че сме далечни роднини по някакъв начин.

— По някакъв начин? Какво имаш предвид?

— Това, което казах — той сви рамене равнодушно. — Далечни братовчеди сме — той се изтегна назад. — Аз те харесвам, момче. Смел си и умееш да мислиш бързо в битка — в противен случай нямаше да оцелеете при атаката на ингаширците. Ще ви заведа в Йебусалим, и там ще те запозная с хора, които ще ти помогнат да си върнеш жената.

— Тогава защо сме тук? Защо не вървим на северозапад?

Джамил сви ръце зад тила си и легна назад.

— Утре ще разбереш — а преди да попиташ защо съм така потаен, ще ти кажа отново: ще разбереш утре. Така че спри с упорството и вземи се наспи, момко.

Джамил ги разбуди още преди изгрев:

— Стойте близо до мен — нареди той. — И без глупости.

— Не съм правил глупости насън, защо ме събуди тогава? — измърмори Джай и прегърна Кайта.

Казим и Харун замигаха на парцали и се огледаха. От изток се развиделяваше едва доловимо, на запад сърпът на Луна все още грееше на небето, а звездите проблясваха в море от блещукаща светлина.

Джамил вдигна ръка и посочи към небето на северозапад.

— Погледнете натам.

Гласът му беше тих и изпълнен с очакване, когато в този миг в нощното небе покрай звездите прелетя някакъв тъмен силует и започна да се снишава.

Първоначално Казим помисли, че е някаква птица, но формата му беше странна, а и бе прекалено голямо.

— Това да не е…? — той погледна Джамил и отстъпи плахо назад. — Да не е въздушен кораб?

Джамил се ухили самодоволно.

— Казват му „скиф“, момче.

Той се наведе, вдигна една главня, запали я и я поднесе над главите им.

— Но не е ли рондийски?

— Не. Този е от нашите.

— От нашите ли? Но…

— Не казвай на никого — смигна му Джамил саркастично. — Тайна е.

Казим седеше с отворена уста, мъчейки се да си събере думите:

— Но амтехианството ни учи, че маговете са зло! Съюзници на самия Шайтан, техните сили са дело на дявола! Не можеш просто да заявиш „от нашите е“: рондийската магия е зла, а маговете са изчадия на Шайтан, но ние, амтехианите, сме неопетнени. Това е всеизвестна истина — той вдигна поглед към Харун. — Ти знаеше ли за това?

Харун кимна несигурно:

— Джамил ми каза преди няколко дни. Имай вяра, Казим — щом Ахм е счел за редно врагът да притежава магия, не би ли я дал Той и на воините на правия път? — той се пресегна към Казим, който избута грубо ръката му.

— Не ме докосвай. Ти не си ми никакъв приятел — никога не си бил. Същият си като Джамил: някой ти плаща и се опитваш да ме накараш да свърша това, което си решил ти. Никога не си бил мой приятел — той се изправи и започна да се отдалечава от тях.

Дочу стъпки зад себе си, които изведнъж спряха, придружени от някакъв приглушен разговор. Противно на волята му, погледът му бе привлечен от наближаващия въздушен скиф. Някакъв рондиец отмъкна любовта на живота ми. Тръгнах на север, за да си я върна. И изведнъж някакви хора решават да ми помогнат. Какво ли означава това? Пълна лудост.

Но пък изглежда това е единственият начин да стигна до Йебусалим. Дали въобще ще ме оставят да тръгна сам?

Той се върна при Джамил. Скифът вече беше по-близо, снишавайки се към отвореното пространство върху песъчливата земя.

— На кого ще бъда длъжен, ако приема помощта ти? — попита той.

— На никого.

— Как така никого, няма ли дълг на честта? Няма ли споразумения от вида „Задължен съм ти до живот“?

Джамил поклати глава, лицето му неразгадаемо в предутринните сенки.

— Няма никакви задължения.

— Не ти вярвам. За кого работиш?

— Ела в Йебусалим и ще разбереш.

— Значи все пак работиш за някого!

Джамил започна да губи търпение:

— Разбира се, че работя за някого — всеки работи за някого, без значение дали го осъзнава. Но аз съм на твоя страна, Казим Макани. Искам това, което искаш и ти.

— А ако не дойда с вас?

— Тогава те очаква дълъг път — Джамил почти се извърна настрани. — И истинската любов може и да не успее да преодолее всичко. Би било жалко. Но това си е твоят избор.

Казим затвори очи и изстена:

— Моят избор, друг път! Копеле такова — той се обърна към Джай, загърбвайки Харун в опит да потисне порива си да го удари: вече не му пукаше, че е скриптуалист. — Джай, ти какво мислиш?

Джай увеси нос и измърмори:

— Уморен съм, Каз, Кайта също. Нека отидем с тях и ще решим, когато стигнем там, а?

Казим вдигна ръце примирено:

— Добре, добре, ще отидем.

Той събра накуп багажа си, метна го на рамо, втъкна новия си извит меч в пояса си и се поклони на Джамил:

— Печелиш.

— Всички печелим — отвърна той с равен тон.

Скифът кацна, а на борда му се суетеше един мъж — теглеше въжетата, за да смъкне платната, докато удържаше румпела изправен между бедрата си. Корабът беше по-голям, отколкото им се стори в далечината и въпреки това беше отчайващо малък. В легендите рондийските въздушни кораби бяха огромни: замъци, носещи се в небето. Този тук беше дълъг не повече от двадесет метра и изглежда бе нескопосано изсечен от издълбан дънер.

Мъжът бе увил главата си с шал и носеше дълга мантия. Когато корпусът на кораба изстърга върху пясъка, той скочи на земята и закрачи към тях, като се провикна:

— Слава на Ахм, Джамил, слава на Ахм!

Той прегърна силно капитана и го целуна по бузите за поздрав.

— Славим името Му, Мулмар — Джамил отвърна топло на прегръдката на непознатия и го чукна по рамото. — Надявам се, не са те видели, приятелю?

— Не, не, рондийците са се закотвили в долината Хеб. Няма да ни забележат, дори и да организираме цяла флотилия във въздуха посред бял ден… не че бихме били толкова непредпазливи де.

— Да, не бихме. Мулмар, запознай се със спътниците ми — Харун, Джай, Кайта… а онзи намусеният там е Казим Макани. Ще му мине, щом се приспособи към действителността на този свят — Джамил тупна Мулмар по гърба. — Ще дойде с нас, ако можеш да го убедиш, че не си продал душата си на Шайтан в замяна на силата да управляваш въздушния си кораб.

Мулмар повдигна вежди:

— А, това ли било. Забрави всичко, което са ти казвали, младежо. Гносисът — както се нарича тази сила, няма нищо общо с дяволи или Шайтан. Това са само приказки на свещениците. Всъщност е…

Джамил вдигна ръка, за да го прекъсне:

— Това им е достатъчно засега, Мулмар. Докъде можем да стигнем през деня, без врагът да ни забележи?

— В тази част на Сагхостабад няма рондийски патрули, уверявам ви.

— Много добре, да тръгваме тогава — той погледна към спътниците си и ги прикани към скифа. — Хвърляйте в мрежите всякакъв багаж, който искате да си вземете, и ако ви се пикае или сере, ходете сега, преди да излетим — той плесна с ръце. — Искам да тръгнем до десет минути.

Целият ми свят се променя, просто ей така…

Казим седеше на носа, колкото може по-далеч от двамата кеши воини. Джай и Кайта се бяха сгушили до него — момичето хленчеше, завило се през главата с одеяло. Харун седеше до мачтата. Джай и Кайта повърнаха зад борда секунди, след като потеглиха, докато стомахът на Казим остана, както винаги, по-силен от този на лакхския му брат. На Харун сякаш въобще не му се отрази. Въпреки това, да гледаш как земята се отдалечава, докато корабът се издига във въздуха и Джамил усилено тегли въжетата, за да опъне единственото платно, си беше страшничко преживяване.

Летя с кораб, задвижван от изкуството на Шайтан; или пък не, както казват те. Какво въобще да си мисля?

Понесоха се мъчително през едва-едва движещия се въздух и тогава Мулмар изрече нещо с тих глас, при което от нищото внезапно се появи силен порив на вятъра, който изпълни платната. Носът се наклони за миг, но се изправи и в момента, в който започнаха да набират скорост, Казим осъзна, че през цялото време е сдържал дъха си. Издиша. В първите няколко минути бе сигурен, че ще се понесат към земята и ще умрат, но за миг всичко се промени — е, не и в пейзажа около тях, макар че гледката бе поразителна. Съзнанието му обаче се изпълни с чувство за пълна свобода: в съвършено несъответствие с усещането му, че е манипулиран от Джамил или от онзи, за когото и да работеше той. Изведнъж това не бе вече от значение — той се приближаваше към любимата си и имаше възможността да изпита това. Без значение дали силите на Ахм или на Шайтан задвижваха този кораб, Казим не можеше да отрече, че летенето с него бе възхитително.

От високо пред погледа му се разкриваха различните форми на пейзажа — детайли, които убягваха на окото от нивото на земята. Слънцето изгря и разля ярките си лъчи по хоризонта, разкривайки далечни планини, стелещи се на югозапад. Къщите от селцата изглеждаха малки като играчки под него, а стадата — като рояк пчели. Видя пустинен рис да се прозява на скалите под тях. Ястреби прелитаха покрай тях и кряскаха с възнегодувание. Километрите се стелеха под тях, а Казим следеше неуморно постоянно изменящите се гледки.

Нищо чудно, че смятаме рондийците за високомерни: няма как да не се мислят за богове, щом пътуват по такъв начин.

Спираха по два пъти на ден, за да облекчат пълните си мехури и черва, да починат и да хапнат — винаги сред пустошта, и летяха на безопасно разстояние от малкото градове, през които преминаваше пътят им. Мулмар познаваше добре земите и безпогрешно ги водеше при различни езерца при всяка почивка. Когато спираха за през нощта, за да може той да спи, Казим успяваше да зърне разбуленото му лице. Приличаше обезпокоително много на Джамил и това смути още повече Казим. Той отново се замисляше дали да не си тръгне, но когато се събудеше на сутринта, не можеше да устои на обаянието от летенето.

Пътуваха така в продължение на седмица, като изминаваха над триста и двадесет километра на ден. Мулмар разгъна една карта и показа на Казим какво означават различните линии по кожената й повърхност, а той продължи да се взира в нея с часове и след вечеря, да я наизустява, да си представя разните места по нея от описанията на Мулмар и Джамил. Не искаше да говори с никого от двамата, но след известно време се почувства глупаво и реши да се промъкне до огъня при тях. Полезни са ми, убеждаваше се той, но това не означава, че съм им простил. Не бе простил и на Харун, въпреки че беше доста по-трудно да таиш гняв към един скриптуалист. Може би греша за него, помисли си той, може би наистина ми е приятел. Но Казим не отстъпваше лесно.

През първата седмица пътуваха на запад, след което завиха на северозапад към Дхаса. Тънкият лунен сърп наедряваше и засенчваше звездите, а когато равнините под тях ставаха все по-гъсто населени, започнаха да пътуват само през нощта. За Казим беше все така приятно да се носи под звездното небе и месечината, да наблюдава бледите светлинки на огньовете под тях и начина, по който нощното небе се отразяваше във водите на реки и езерца. Един ден се реши да помоли Мулмар да го научи как да направлява руля и да опъва платната. Още първия път той успя да улови вятъра и корабът им започна да се плъзга по въздуха като орел, а Казим бе преизпълнен с изгарящо вълнение.

С Мулмар се разговаряше приятно, но той все още отказваше да разкрие на Казим как амтехианските воини се бяха сдобили с дяволската магия на рондийците.

— Друг ще трябва да ти обясни, момче, не аз.

Можеше дори да се хареса на Казим, стига да не си приличаше толкова много с Джамил.

За жалост в крайна сметка се наложи одисеята им по въздуха да приключи.

— Наближаваме територии, над които най-вероятно патрулират рондийски кораби — съобщи Мулмар. — Така че тук трябва да се разделим, млади ми приятели.

Приземиха се в едно поле малко след полунощ. Мулмар прегърна Джамил и подаде мазолестата си ръка на Казим. Той се вгледа в нея, но я пое, а лицето на Мулмар се разтегли в усмивка.

— Моят кормчия — подсмихна се той, след което го погледна сериозно. — Ахм да те пази, Казим Макани. Да направлява острието ти към истината.

Скифът му изчезна за броени минути в нощното небе.

Оттам насетне те тръгнаха пеш, от село на село, от безопасността на една къща на друга, обслужвана от прислугата на амтехиански скриптуалисти. И сякаш навсякъде ги очакваха. Вечерите Харун прекарваше с останалите свещени мъже, но след това се връщаше с разнообразни новини. Повечето разговори, разбира се, се въртяха около шихада: предполагаше се, че Салим води преговори с моголите; че Джавон скоро сигурно също ще се присъедини към шихада; че рондийците получаваха подкрепления, а бежанци вече напускаха Дхаса, предвещавайки бедствието. По пътя си те в действителност видяха много такива хора, превиващи гръб под тежестта на багажа си, крачейки стоически през прахоляците.

Една нощ в края на месеца, под пълната луна, осветяваща мрака като ден, те влязоха в Йебусалим, притаили се в задната част на обрамчена със завеси каруца, теглена от камила. Проповедниците от Баранаси разказваха, че Йебусалим е обсаден, че е под постоянни нападения, и въпреки че Казим не съзря следи от армии или битки, стените към вътрешността на града наистина бяха строго охранявани от многобройна ферангска стража.

— Султанът събира армията си на изток от възвишенията Готан — обясни му Джамил. — Само побърканите рондийци биха тръгнали да се бият посред лято. Инквизицията не постигна съгласие за предприемането на военни действия през зимата, а и след десет години спорове, трябва да сме благодарни, че въобще стигнаха до някакво решение — гласът на кеши капитанът беше студен и дързък.

Вместо да пристъпят към вътрешността на града обаче, те завиха по заплетените улички на покрайнините му. Навсякъде гъмжеше от хора, вдигаше се невъобразим шум, въртеше се усилена търговия и натрапчива религия — търговци и проповедници се съревноваваха за клиенти, нападаха случайните минувачи с обещанията си за рая.

— Отчаяно се опитват да прокарат колкото могат повече от бизнеса си, преди да им се наложи да избягат заради настъпващите походници — отбеляза Джамил. — Пазарите остават отворени и след полунощ: все някак търговците трябва да изхранват гладуващите си семейства и да задоволяват опиумната си зависимост. Градът се е превърнал в същинска помийна яма — в гласа му се усещаше лека осъдителност.

Преминаха покрай пияни войници с метални ризници и червени табарди, които кълняха всички наоколо и си проправяха грубо път по тесните улички. Изглеждаха огромни и глупави. Джай бе обгърнал с ръце треперещата Кайта, а Харун бе забил нос в някакъв свитък и на Казим му остана единствено да си говори с Джамил.

— Близо до Дом ал-Ахм ви очакват стаите, в които ще се подслоните — каза Джамил. — Има някого, с когото трябва да се срещнеш.

Казим го изгледа.

— „Няма никакви задължения“, нали помниш?

— Разбира се. Но ние можем да ти помогнем, ако искаш да видиш отново момичето си.

— „Ние“ ли?

Джамил просто се усмихна.

Копеле.

— Писна ми да си играете с мен — изрева Казим.

Джамил се наведе към него:

— Огледай се добре, Казим: това е Хеб, попаднал под влиянието на белокожи пияници с по-малко разум в главата и от камилата, теглеща тази каруца. Как се случи това ли? Антонин Мийрос и неговият Ордо Коструо позволиха да се случи. Защото той отказа да последва здравия разум и праведността и да удави императорските легиони. И продължава до днес да отстоява предателството си като не слага край на безумното си деяние, не подкрепя шихада. Това зло, покварено същество се въргаля в планини от злато, които императорът му връчи за долното му предателство.

Казим не изглеждаше заинтересован.

— Дошъл съм за Рамита, нищо повече.

Джамил мушна с пръст Казим в ръката:

— О, това те засяга и още как, Казим Макани, защото Антонин Мийрос наскоро разкри пред всички, че има нова съпруга.

Казим настръхна целият. Очите му срещнаха погледа на Джамил в недоумение.

— Има нова съпруга от Лакх — продължи безпощадно Джамил, — която се казва Рамита Анкшаран.

Казим зяпна.

— Но Мийрос… той е мъртъв от години — та той е само легенда, не е истински човек.

— Той е джадугара и е откраднал твоята жена — отвърна Джамил шепнешком.

Гърлото на Казим се сви: Мийрос беше страшилището от всяка приказка за Походите, въплъщението на Самия Шайтан.

— О, Боже мой, Рамита! — той зарови глава в ръцете си. — От кога знаеш за това? — процеди през зъби той. — Защо не ми каза по-рано?

— Щеше ли да ми повярваш? А ако ми беше повярвал, щеше ли въпреки това да дойдеш с нас, или щеше да се откажеш и да се върнеш у дома? — попита Джамил, гледайки го изпитателно. — Сега си тук и вече знаеш истината. Какво ще направиш, Казим?

— Мислиш, че това би ме изплашило.

— Не те ли плаши? Антонин Мийрос е най-могъщият маг в цяла Ахмедхаса.

Казим си спомни историята на Испал и Раз, която бе чувал толкова много пъти: за летящи магове и огнени бури, за това как Мийрос бе предал Хеб, след всичко, което бе сторил за тях. Въобще беше ли възможно да си върне Рамита от такъв човек?

— Защо ми помагаш? — измърмори той.

— Защото твоят враг е и наш враг, Казим. Ти дойде, за да спасиш момичето си и ние се възхищаваме на смелостта ти. Ние сме зад теб. Ще ти помогнем. Ако приемеш помощта ни.

Казим го погледна хладно:

— Отново това „ние“. Кои са това „ние“, Джамил?

— Ние сме амтехианите — истинските амтехиани, не просто обикновени последователи на вярата, а избрано братство, посветило се на избавянето на тези земи от белокожите. Сдобихме се с рондийски гносис, макар и все още да не мога да ти разкрия как. Нашият глас се чува и от султана на Кеш. Ние движим Инквизицията, ние сме силата, която напътства шихада. И искаме да ти помогнем да спасиш момичето си — той му подаде ръка. — Само ние можем да помогнем в битката ти. Ще приемеш ли помощта ни?

Имам ли друг избор? Не познавам никого тук, не знам къде е тя и как да стигна до нея. Загубен съм без помощта им. А този, който държи моята Рамита, е самият Антонин Мийрос…

Бавно, сякаш неохотно, Казим пое подадената му ръка.

Подпрял гръб в стената на арената, Казим седеше задъхан на мръсната земя и отпиваше големи глътки от стомна с вода. Дрехите му бяха прашни, по лицето му се стичаше пот.

Затъпен ятаган лежеше на земята до него. На десет метра от него, сгърчил се и притиснал ръка към раната на лицето си, лежеше едър младок от Хеб, с когото се биеха. Заслужаваше си го, дребен, безполезен всезнайко.

Джамил седеше върху стената и приемаше монетите на другите воини, насядали около него. Ухилен, той размаха пълната си кесия към Казим — това бе третата му битка за деня и трета победа и то след като бе прекарал цялата сутрин в тренировки. Джамил му повтаряше, че е добър. Казим копнееше да се изправи и срещу кеши капитана, просто за да провери силите си.

Харун бе отишъл някъде с останалите скриптуалисти, а Джай, разбира се, беше с Кайта — двамата вече бяха като женени. Казим желаеше единствено щастието на Джай, но наистина вярваше, че приятелят му трябва да забрави за момичето: в крайна сметка със сигурност нямаше да може да я отведе с него на юг, когато всичко свърши. Испал Анкшаран щеше да побеснее, ако най-големият му син пристигнеше у дома с някаква бездомна никаквица.

Арената се намираше далеч от териториите, населявани от рондийци. Джамил казваше, че белокожите, които навлизат в южните региони на града, обикновено свършват с нож в гърба, освен ако не разполагат със злато или опиум — тогава можеха и да оцелеят, стига да обещаят, че отново ще се върнат тук.

Някакъв новодошъл скочи долу на арената. Беше чист, с копринени панталони и курта, бродирани по врата и шевовете. Вдигна затъпеното оръжие на изгубилото момче и прецени тежестта му с ръка. Косите му, дълги до раменете, бяха добре напомадени, брадата му — поддържана, а зелените му очи — проницателни. Ботушите му бяха кожени и определено скъпи: сигурно беше син на някой благородник. По външния му вид можеше да се разбере, че е от Хеб, но тенът му бе по-блед от обичайното. Сигурно никога не излизаше незащитен от слънчевата светлина, за да запази красивата си кожа. Беше обаче мускулест, жилав и добре сложен. Казим беше виждал много като него в Баранаси. Лакхските благороднически семейства ги отглеждаха в стотици — напудрени красиви момченца, умели с оръжието и в поезията, с морални устои като на змия.

Новодошлият сведе поглед към Казим:

— Биеш се добре за лакхсиец — гласът му бе противно мелодичен.

Казим се изправи. Не бе кой знае колко изморен, трите битки, които спечели днес, бяха лесни.

— Не съм лакхсиец. Идвам от Кеш. А и досега противниците ми бяха от Хеб, а всеки знае какви безгръбначни гъзолизци са те — той повдигна затъпеното си оръжие. — А и ти очевидно си типичен пример за тази порода.

Младият благородник се усмихна сдържано.

— Убивал съм хора за по-малко от една монета, момче — той срита гърчещото се момче от Хеб в краката. — Ставай, червей такъв — вдигна го да се изправи, сякаш искаше да го изведе оттук, но вместо това го завъртя и запрати право в Казим.

Казим очакваше нещо подобно, но не и това — пое олюляващото се момче с лявата си ръка и се наведе ниско, когато новият пристъпи и изсипа вихрушка от удари по главата му.

Казим се пазеше като с щит с момчето в полусъзнание, а остриетата им отзвучаваха едно в друго отново и отново, докато Казим не успя да се изправи и да захвърли момчето от Хеб в противника си. Благородникът улови злочестника и го постави право на пътя на следващия удар на Казим. Мечът му изсвистя в слепоочието на момчето и то се свлече в безсъзнание, а новият го захвърли настрани. Устните му се разтеглиха в злобна усмивка и острието му проблесна, но Казим вече се бе отдръпнал настрани. Спусна се отново към противника си и остриетата им иззвънтяха и се заключиха едно в друго. Казим се приближи и посегна да удари с челото си носа на благородника, но някак не успя да го достигне и отново беше отблъснат назад. Вече предпазливо, той започна да обикаля около него. Онзи все още се подсмихваше.

Арогантно копеле. Сега ще видиш ти! Казим се нахвърли срещу него в любимата си атака: изстреля се напред и приклекна на един крак, изправил меча си високо в защита, и замахна с левия си крак, но съперникът му плавно се отдръпна назад и отвърна с поредица от мощни удари. Казим се претърколи настрани и се изправи тъкмо навреме, за да поеме висок удар и да го отклони. Младият благородник се засмя развеселено и заобиколи от дясната му страна. Казим последва движението му, завъртайки се в кръг.

— Много добре, Казим — прошепна той. — Бързо се учиш.

— Млъквай, гъзолизецо!

По дяволите, биваше си го никаквеца — приклекна назад тъкмо с необходимия един сантиметър, за да пропусне покрай носа си ключовия удар от следващата комбинация от атаки на Казим, и заби върха на оръжието си право в корема му. Отдръпнаха се един от друг отново, вече едва поемащи си дъх.

— Справяш се страхотно, Казим Макани — каза благородникът, оттегляйки се на безопасно разстояние и вдигна оръжието си, за да отбележи края на съревнованието им. — С малко повече усилени тренировки ще си един от най-добрите ни. Ще те предадем в по-способни ръце, ще те изправим пред широките рондийски мечове. Джамил ще те обучава, а и аз, понякога.

— Ти ли? — отвърна презрително Казим. — И на какво мислиш, че можеш да ме научиш ти?

Лицето на мъжа се изопна.

— На какво ли, наистина? — отвърна той замислено. — Ами, да видим…

Той посегна с лявата си ръка и изведнъж, като че ли прободен и размятан от невидим бик, Казим бе запратен на десет метра по мръсната земя, разбивайки се право в една от стените. Със свистене въздухът се изби от дробовете му, но той успя да се изправи на крака, за да отбие някак удара на острието на противника си. В този миг онзи размаза ботуша си в пищяла му и Казим отново се свлече на земята. Невидим юмрук го стисна за гърлото и го захвърли във въздуха, а лицето му изстърга по едрозърнестия пясък.

Сега благородникът вече се превиваше от смях, а около врата му се разкри олюлявайки се смарагдов скъпоценен камък. От ръката му полетя зеленикав лъч, а Казим се сниши и извъртя, в момента в който лъчът изсвистя над главата му и се разби в каменната стена зад него. Пореден лъч се насочи към него, принуждавайки го да се хвърли на другата страна, но когато отново се изправи, невидим удар се разби право в стомаха му и го запрати назад, затръшвайки го в стената, и той се свлече в прахта, превит на две.

Благородникът насочи върха на острието си към устата на Казим:

— На кого ще викаш гъзолизец сега, а? Ето, близни си от това.

Казим се отдръпна и притисна ръка към устата си, щеше да повърне и вече не му пукаше какво ще направи онзи човек с него. Беше ужасѐн, но не и толкова изпаднал, че да покаже слабост пред този напудрен Шайтан.

За негова голяма почуда, онзи се подсмихна одобрително, наведе се и сложи ръка на рамото му:

— Имаш още много да учиш, момче. А това е и първият ти урок: не се опълчвай срещу маг. Казвам се Рашид. Аз съм мъжът, при който Джамил те доведе. И мога да те заведа при любимата ти Рамита — той се усмихна, когато ченето на Казим увисна. — Нека бъдем приятели, Казим, син на Раз Макани. Можем да направим много един за друг.

И отново към Казим се протегна ръка, предлагаща много и изискваща нищо. Поне за сега.

Той я пое и остави Рашид да го вдигне на крака. След което го потупа по рамото отново.

— Ела да хапнем и ще ти разкажа повече за индранската ти красавица и с какво беше облечена тя на приема на Ордо Коструо миналия месец.

Казим го погледна вторачено, а сърцето му заблъска силно в изнемогналите му гърди.

През цялата следваща седмица Казим тренираше с Джамил. Както и бе подозирал, Джамил също беше маг и не се свенеше да използва силите си, за да победи в боя. След края на всяка битка Казим оставаше съсипан и кървящ и макар Джамил да прокарваше пръсти по сините и раните му, облекчавайки болката, той все още се чувстваше като изстискан, със сили, които едва му стигаха да яде. Не му оставаше време да се види с приятелите си, докато една вечер Джай не го потърси, когато лежеше на покрива, загледан в безбройните звезди на небето. Тук беше по-студено през нощта, отколкото в Баранаси, но небето беше по-ясно. Беше Мрачнолуние, последната седмица от месеца.

— Какво има, братко? — попита Казим, осъзнавайки че Джай е някак неспокоен.

— Днес на сук пазара видях Хурия — започна Джай и Казим едва не подскочи, разтреперан от вълнение.

— Хурия! Наистина ли? Видял си я? — той стисна ръката на Джай и го обсипа с въпроси. — Как е тя? Рамита беше ли с нея?

— Успокой се, братко! Хурия е добре, беше сама, ако не броим двамата рондийски стражари. Заведе ме в един омалистки храм, където можехме да поговорим за малко. Рамита е добре и двете са добре, или поне са добре нахранени и имат охолен покрив над главите си. Но Хурия ми каза, че онзи джадугара държи Рамита окована на леглото й и я обладава всяка вечер. Каза, че чува писъците й, но никой не може да се намеси — Джай потрепери.

Ярост премрежи погледа на Казим. Той се изправи и започна да крачи по покрива, стиснал юмруци, а образът на красивата му възлюбена изникна в съзнанието му — прелестното й лице, разкривено в агония, завзе ума му изцяло. По лицето му се стекоха сълзи и той ги избърса с един жест. Отчаяно искаше да я избави оттам.

— Трябва да я спасим, братко — изстена той. — Трябва да унищожим онова животно, наш дълг е!

Казим стисна ръката на Джай и го прегърна.

— Ти си мой истински брат, Джай. Заедно ще разпнем онзи луд човек, ще си върнем Рамита и ти ще се ожениш за Хурия и ще бъдем герои — принцове сред простолюдието — той го хвана за раменете. — Ти и аз, братко! Ще убием Мийрос и ще спасим жените си.

— Но Кайта…

— Ха, забрави за нея. Хурия е много по-красива. Винаги съм вярвал, че ще се ожените с нея.

Джай изглеждаше несигурен.

— Не мисля, че тя би ме поискала за мъж, Каз — изглежда сякаш желае много повече. Понякога, да ти кажа, даже ме плаши.

— Да бе! Човече, не се притеснявай: познавам сестра си и тя е идеална за теб. Но първо трябва да измислим начин как да убием онова копеле Мийрос — той сложи ръка на дръжката на меча си. — Онези джадугара от Кеш си мислят, че ме използват, но всъщност аз използвам тях. Ще освободим Рамита и ще живеем като принцове!

20.
Предателство

Тримурти

Трите главни омалистки божества или омалистката Света Троица е позната също като „Тримурти“. Бараман е Създателят, но тъй като великата му задача вече е изпълнена, той рядко е удостояван с молитва при поклонения. От друга страна, всички омалисти се прекланят пред Вишнараян, който защитава и подкрепя съзиданието и пред Сивраман, властника над смъртта и прераждането, и ги възхваляват.

Ордо Коструо, глава „Йебусалим“

Йебусалим, континента Антиопия

тани (апрафор), 928 г.

три месеца до Лунния отлив

Казим е тук. Беше мечтала да чуе тези думи, молеше се те да достигнат до ушите й, а сега те нарушиха крехкия мир в света й. През последните, отлетели като в миг, четири месеца тя постепенно бе успяла да се освободи от предишния си живот и да открие хармонията в новия; вече изминаваха дни без да се замисли за дома. Съпругът й, в началото отблъскващ, се бе превърнал в нейния уютен пристан.

Но ето сега всичко се върна отново с гръм и трясък: виещите се улички на Баранаси, и хорската врява по тях, топлината на прегръдката на майка й, смехът на баща й, глъчката у дома. И Казим — на покрива, целувайки я. Казим — вдигнал поглед към луната, мечтаейки си за пътешествия и приключения, прехвърляйки наум битките на улицата с другите момчета или някоя победа на каликити, отбелязана в последния миг от играта. Топлината на ръката му, обвила раменете й, мускусният мирис на тялото му, допирът на наболите му мустаци по бузата й… Рамита обичаше Казим откакто се помнеше, но мисълта да го види отново направо я ужасяваше.

Съпругът й бе мил и внимателен, но все пак беше маг: можеше да изважда която и да е мисъл от главата й, когато си поиска. Една-единствена случайна мисъл за Казим в ума й можеше да го обрече на смърт. В съзнанието на Рамита изплуваха картини на яростта на съпруга й, заварил я с друг мъж, с един обикновен човек. Какво ли щеше да стори той с Казим, Хурия или с Джай? Страхът за тях почти я обездвижваше.

Двете с Хурия стояха с часове заедно, създавайки и отхвърляйки трескаво стотици различни планове — как да избягат в пустошта, как Рамита да умолява на колене съпруга си да разтрогне брака им и да я пусне да си върви, как да принуди Казим да си тръгне… Рамита дори заявяваше разпалено, че ще се самоубие, за да може Казим да се откаже от нея веднъж завинаги.

Мислите на Хурия също се лутаха лудо между възмущението, че братята им бяха дошли само, за да съсипят охолния им живот, далеч от неблагодарния труд на пазара в Аруна Нагар, и внезапната мисъл за убийства, за прерязани гърла и бягство в нощта.

Най-страшно от всичко за Рамита бе да остане насаме със съпруга си. Боеше се до смърт той да не улови необузданите й мисли, затова му казваше, че не се чувства добре, а после трябваше да понесе загрижеността му. Веднъж дойде в стаята й, с очевидното желание да легне с нея, но тя се оправда с умора и той си тръгна объркан и разочарован.

Най-накрая Хурия състави план и на следващата сутрин Рамита взе да умолява Мийрос за позволение да посети сама светилището на стария пандит Омпрасад:

— Моля ви, господарю — шепнеше тя. — Желая силно да се моля всеки ден за дете. Сънувах, че това е единственият път.

Мийрос не изглеждаше убеден:

— Взимаш тези суеверия прекалено насериозно, съпруго. Това, което ще ти помогне да заченеш, е постоянството. И правилното хранене — добави той, хвърляйки поглед към почти недокоснатата храна в купата й.

— Моля ви, съпруже. Хурия често ходи там. Безопасно е.

— За нея може и да е, но тя не е лейди Мийрос — изглеждаше усъмнен, а когато впери поглед в нея, Рамита усети как устата й пресъхва, а сърцето й забива яростно в гърдите. — Докарваш си само притеснения така. Не може ли старият свещеник просто да дойде пак тук, както предния път?

— Но светилището, то е изключително свещено…

— Така ли било? Е, добре, но само този път! — той се замисли за момент, след което добави нежно. — И, съпруго, ако това ще те направи щастлива, ще построя малък храм и тук, за да можеш да се молиш на боговете си, когато поискаш.

Рамита се почувства ужасно виновно. Преди броени седмици сигурно щеше да подскочи от радост, че съпругът й признава нейната вяра, но сега това щеше да създаде поредната пречка да вижда Казим. Постара се да изглежда доволна.

— Благодаря ви, съпруже — отвърна тя с тих глас.

Той се намуси леко:

— Дано това посещение на храма те успокои малко. През последните две седмици си някак неуравновесена, съпруго — той я погали по косите. — Не се тревожи. Всичко ще е наред.

Тя склони глава и преглътна страха си.

Йос Клин пристъпи в светилището, последван от още петима войници, и огледа тясното помещение. Камъните бяха изпоцапани с птичи изпражнения и изгниващи дребни плодове от черешовото дръвче в края на малкия двор. Храмът представляваше квадрат с размери двадесет на двадесет метра, с колони и с покрив, и бе отворен навън от три страни. Във вътрешността му стоеше грубо изсечена статуя на божеството — фигура на седнал човек, намазана с пастообразна боя, обозначена единствено от сив-лингам и гравиран тризъбец. Някога отдавна там беше имало пясък, в който се забождаха ароматни пръчици и невени. От малък огън за готвене в ъгъла, край който се суетеше Омпрасад, се издигаше пушек. До него седяха други двама мъже, облечени в оранжеви свещенически одежди, със същите пепеляви коси и бради, но изглеждаха по-млади и здраво сложени.

Клин ги изгледа кръвнишки:

— Какви са тези?

Хурия побърза да обясни:

— Това са чейла — учениците, посветени на омалисткото учение, капитане. Тук са от няколко седмици. Мордин ги е виждал.

Войникът кимна нервно, щом Клин го погледна.

— Разкарайте тия оттук — нареди Клин, като посочи към лакхсиец на средна възраст и семейството му, молещи се пред главното светилище.

Прекалено уплашени, за да се противопоставят, те тръгнаха, но се загледаха с любопитство към двете момичета, докато Мордин ги изпровождаше навън.

Рамита беше толкова уплашена, че едва се движеше. Съсредоточи погледа си върху идола на Сивраман и падна на колене пред него, а от устните й се изсипа поток от молитви. Хурия се сви до нея и двете се замолиха пламенно на божествата. На Рамита й прималя от напрежение и глад.

— Стражарите ще се изморят след малко и ще отидат да седнат до портите — прошепна й Хурия. След това смъкна качулката си и се провикна. — Чейла, елате да се помолите с нас!

Двамата млади свещеници се затътриха към тях, Хурия добави шепнешком:

— Правя го всеки път, така че Йос и войниците му са свикнали — изглеждаше въодушевена, сякаш бяха на някакво невероятно приключение.

Двамата млади ученици коленичиха отстрани на колоните. Рамита отмести поглед към мъжа, седнал близо до нея и стомахът й се преобърна щом видя очите на Казим да се вглеждат в нейните, отразили в себе си целия копнеж на света.

— Рамита — прошепна Джай от другата страна, но тя не можеше да откъсне поглед от Казим.

Колко се беше променил! Брадата му бе по-плътна, а кожата му — закалена от слънцето. Косата му наистина бе скрита под прахта за прикритие, но беше видимо по-дълга, в пълен безпорядък. Рамита пожела страстно да се пресегне и да я вчеше с пръсти. А очите му — ах, тези очи, толкова ясни, чисти, така преливащи от светлина.

— Мита — прошепна Казим, а тембърът на гласа му, изпълнен с копнеж, с болката от надеждата, отекна в цялото й създание. — Мита, добре ли си?

Тя кимна мълчаливо, страхуваше се да продума каквото и да било. Тогава отмести поглед към Джай — и неговото лице бе променено. И двамата изглеждаха някак по-зрели, по-мъжествени. Очевидно бяха преживели много.

— Ха-хъм — прокашля се Хурия. — Нека се помолим — проговори тя на лакхски. — Можете да си говорите, но се преструвайте, че се молите! Имаме само няколко минути, тъй че разказвайте!

Рамита жадуваше така силно да протегне ръка и да го докосне.

— Любов моя — прошепна тя, — а ти добре ли си?

— Щом те виждам пред мен. Хурия е разказала на Джай как страдаш и сърцето ме боли.

— О, не е толкова лошо. Държа се.

Какво ли им е разправяла Хурия?

— Толкова си смела — не знам откъде намираш куража. Но ние ще те спасим! Кълна ти се с цялото си сърце — заклевам се в безсмъртната си Душа. Ще те отведа оттук.

Рамита не знаеше какво да отговори. Стоеше и го гледаше, а по бузите й се стичаха сълзи, докато Джай напяваше гръмко някакви безсмислици: откъслечни молитви, традиционни песни, дори списък с покупки за пазара. Искаше й се единствено да ги прегърне и да ги задържи до себе си завинаги.

Казим й разказа, че живеят зад един Дом ал-Ахм и се учат да се бият — обеща й, че когато настъпи уреченият час, ще дойде с група мъже, зарекли се да помогнат за спасението й, и ще я избавят от ръцете на Мийрос.

— Ако онази свиня Клин не беше тук, щяхме да го сторим още сега, но не можем да рискуваме да се изправим сами пред един боен маг.

Тя премигна недоумяващо:

— Клин е маг?

Хурия прошепна:

— О, да — трети ранг, или поне така казва. Това означава, че е много могъщ.

Рамита се почувства още по-обезпокоена, но Казим звучеше уверено, когато изрече плана си на висок глас:

— Ако утре дойдете отново тук, ние можем да…

— Лорд Мийрос ни забрани. За следващия път, когато и да е в бъдеще, ще трябва аз да водя пандита при Рамита в Дома Мийрос — прекъсна го Хурия.

Казим изстена:

— Да не би да подозира нещо?

— Не, просто е параноичен. Дори се учудвам как разреши да дойдем днес, но Рамита беше страхотна актриса. Следващия път един от вас или и двамата трябва да дойдете с Омпрасад. Ще ви допуснат до общите помещения, но ние ще измислим как да ви вкараме в нашата част — в гласа й се прокрадна похотлива нотка. — Ще намерим как да ви съберем насаме, влюбени гълъбчета.

Рамита не откъсваше поглед от очите на Казим, мисълта за всичко това все още й се струваше нереална. Сведе глава и се замоли през реки от сълзи.

Да я види, да види сълзите в очите й, му дойде в повече. Секундите изминаваха като часове, всяка дума, натоварена със значение. Но времето им изтече твърде скоро. Масивната фигура на Йос Клин хвърли сянка върху им и ги прикани да тръгват, а Рамита припряно изтри сълзите от лицето си. Казим свали внимателно поглед от бойния маг. Прииска му се неутолимо да бе взел меча си, но си спомни ясно изпълненото с презрение спокойствие, с което Клин го бе смлял от бой в Баранаси, без дори да използва магия. Щеше здравата да загази, ако го разпознаеше, затова и се присви недостойно и дори не изпрати с поглед момичетата. Джай, който пък беше танцувал пред мага на сватбата на сестра си, бе също толкова уплашен, но не разпознаха никого от двама им, а Рамита и Хурия сякаш се изпариха за секунди през портите на светилището.

Уверен, че са си тръгнали, Джай се просна по гръб.

— В името на всички богове! Убеден бях, че ще ме разпознае!

Казим бе обзет от същото замайващо облекчение.

— И аз — теб със сигурност щеше да си спомни, ако не беше брадата ти. А аз, трябваше да се моля мръсотията и тюрбанът да ме прикриват достатъчно! — той се вгледа в портата, до която семейството, което бяха изпъдили преди малко, стоеше и наблюдаваше любопитно. — Защо Рашид не искаше да я отвлечем още тук?

Джай сложи ръка на рамото му.

— Бъди търпелив, Казим: ще се справим. Чу какво каза Хурия, нали — ще ни вкара в Дома Мийрос.

— Да, чух я — сърцето му изгаряше в гърдите. — Обзалагам се, че Рашид не искаше да ни помогне днес, защото така нямаше да може да убие Мийрос.

Джай го погледна учудено:

— Няма начин да го мислят сериозно, нали? — прошепна той.

— Да имат късмета да не го, защото аз определено съм сериозен! — отвърна Казим разпалено, след което вдигна поглед и се зарече: — Чуй ме, Ахм — проклинам Антонин Мийрос. Той ще умре от моята ръка: кълна се.

Хурия посети Казим и Джай в деня преди да дойдат за първи път в Дома Мийрос. Показа им дланта си, която беше белязана от причудливи завъртулки.

— Виждате ли тези линии? С тях мога да отварям вратите между отделните стаи в Дома. Мога да ходя из почти целия дворец, но не и в покоите на Мийрос, само Рамита има достъп до тях. Но аз имам план. Мийрос каза, че можем да използваме помещението във вътрешния ни двор за свой храм. Преди вкарахме Омпрасад в стаята на Рамита, за да го измием, така че съм убедена, че ще можем да вкараме и вас — стига да изглеждате безобидно. Така че се постарайте — и трябва да сте много внимателни.

Казим знаеше колко много Хурия обича материалните си удобства, така че само това, че им помага толкова дейно, говореше колко много ги обича двамата с Рамита.

— Ахм ще те възнагради, сестричке — отвърна той с благодарност.

На следващата сутрин двамата закрачиха с превити гърбове и прашни коси до нищо неподозиращия Омпрасад. Емир Рашид говори нещо със стария пандит и сега той бе напълно убеден, че Джай и Казим са негови ученици. От време на време, когато се вгледаше в тях, в блуждаещия му поглед се прокрадваше смущение, но не създаде никакви проблеми — малко ганджа и една манерка с фени бяха достатъчни, за да го помирят.

На портите на Дома Мийрос ги огледа самият Йос Клин, но не от прекалено близо и не пролича да ги е разпознал. Пазач с каменно лице ги претърси за оръжие, но те, разбира се, не си бяха позволили неблагоразумието да носят в себе си. Тогава ги пуснаха да преминат и мислите на Казим, както снощи, отново се върнаха към Рамита, и той усети как мъжеството му се втвърдява.

Добре, че войниците не напипаха този мой меч, замисли се той, но се опита да се вразуми. В името на Ахм, успокой се, Казим! Най-вероятно ще можеш само да я зърнеш и нищо повече.

Но в мига, щом я видя — пременена в искрящ копринен салвар, окичена с накити, събрали слънцето в себе си, едва успя да се задържи на краката си. Двете с Хурия бяха облечени в еднакви бели салвари, но нейният дупатта шал беше оранжев, а на Рамита — зелен. Казим последва в захлас Хурия, която ги изпроводи към вътрешния двор, през врати, чийто дръжки докосваше леко, след това изчакваше и ги открехваше тихо. Заведе ги в чисто нов храм, закупен непокътнат и пристроен към северната стена на двореца. Чисто нова изкована фигура на Сивраман и съпругата му Парваси с новородения Слон Ган на коляното й стоеше в средата му. Детайлите не бяха доизпипани, но не изглеждаше неприятна. Пред нея стоеше нов сив-лингам символ, ярко искрящ в сянката на светилището. Гледката на фалическия идол не помогна на Казим да потисне обзелата го нужда.

Наблюдаваха ги няколко слуги от Хеб, но освен тях, наоколо нямаше никого. Коленичили пред идола, момичетата се настаниха най-отпред, и Хурия промълви на лакхски:

— Господарят е в Дом Коструо, на километри път от тук.

Казим усети как по тялото му пробягна тръпка.

Омпрасад ги въвлече в молитвата, напявайки с монотонен глас, а слугите изгубиха интерес и се върнаха към задълженията си. Треперещият глас на пандита изпълни малкия двор, призовавайки всяко божество едно по едно. Когато молитвата приключи, Казим чувстваше как вече ще погине от жаждата. Когато Рамита се изправи и погледите им се срещнаха, той усети собственото си желание, отразено в нейните благи очи.

Хурия ги поведе към друг двор, където на малка дървена маса бе сервирана храна. Момичето покани тримата „святи мъже“ да седнат и похапнат. Съкрушително униние се стовари върху Казим, когато двете с Рамита си тръгнаха: така коварно ли щяха да го изтезават? Но след малко се върнаха и сърцето му подскочи, когато осъзна, че бяха разменили дупатта шаловете си. Хурия изрече, наподобявайки съвършено гласа на Рамита:

— Свещенико Омпрасад, дали единият чейла би могъл да благослови стаите ни? — и посочи към Казим. — Няма да отнеме повече от пет минути, виждам колко сте гладни всички.

Рамита се изправи, престорена на Хурия, поклони се леко към Казим и му посочи да я последва. Докосна дръжката на една врата и тя заблестя, а дървената порта се плъзна встрани, и те пристъпиха в притъмнен хладен коридор. Казим се приближи бързо зад нея и щом тя се обърна, я дръпна в обятията си, устните му намериха нейните, а тя се притисна силно в тялото му. Той я повдигна и прилепи към стената, пиейки жадно от сладостта й, от меките й устни, от допира на езика й, от тялото й.

Тя се отдръпна за миг:

— Насам, следващата стая — изрече задъхано тя.

И в следващия миг отново го целуваше страстно, докато се приплъзваха по стената и пропаднаха през завесите на вратата върху ниско легло с меки завивки и дюшек, който ги обгърна.

В разпалена страст той придърпа салвара й и я стисна за ханша. От устните й в ухото му се откъсна стон, когато той вдигна полите й над кръста. С лице на обезумял той издърпа клина й. Тя сякаш искаше да изрече нещо, но за приказки нямаше време. Той легна върху нея, издърпа нагоре куртата си и освободи твърдия си член, целуна устните й и се вля в нея. Тя трепна от болка, докато той не достигна във влажните й дълбини, и въздъхна в устните му, когато я изпълни, разтвори широко крака и ги залови за кръста му.

Той се движеше лудо: плясък на плът в плът, яростни въздишки и изригване, назряващо в цялото му тяло, бореше се да го удържи, още само миг, но беше прекалено силно, по-силно от него, и той изстена, а семето му се изля в нея, докато той дишаше тежко и повтаряше задъхано в лицето й:

— Обичам те, обичам те, обичам те…

Стояха загледани един в друг, задъхани, с потна кожа и разголени души. Беше като цяла вечност, а сигурно не бяха изминали и няколко минути, когато престореният на Рамита глас на Хурия зазвуча:

— Тъкмо привършват, сигурна съм.

Той изруга: толкова малко време… Изправи се, олюлявайки се, и се облече бързо, а тя последва примера му. Спусна салвара си над мокрото петно, избило на чатала на клина й. Лицето й вече сякаш скърбеше.

— Ще дойда скоро отново и ще те измъкнем оттук, обещавам — прошепна той.

Тя се усмихна вяло и го бутна към вратата.

— Върви! — тя стисна бързо ръката му. — Обичам те.

След това го последва навън.

Хурия се изправи с прикрита усмивка и изрече високо, за да се чуе навсякъде:

— В продължение на седмица трябва да поднасяме дарове тук, за да се пречисти и освети храма. Единият или двамата чейла трябва да дойдат отново тук утре по това време. Това е всичко за днес.

Докато Казим все още се мъчеше да успокои дишането си, той срещна погледа на Рамита. Всички чувства към нея все още бушуваха в душата му, неукротени от тази кратка среща. Утре, изрече той без глас, а тя кимна, леко притеснена. Омпрасад ги поведе и те напуснаха двореца с поклон, докато не се изгубят като точици, проправяйки си път през тълпата, миризмите и звука навън.

Джай хвана Казим за рамото.

— Да не би вие двамата да…?

Казим кимна.

— Силно се надявам да спазиш всичките си обещания към сестра ми, Каз — отвърна Джай с тих глас като по-големия грижовен брат.

Казим се обиди от тона му:

— Нали казах, че обещавам? Ще прережа гърлото на онзи стар козел, ще се оженя за нея и ще бъдем заедно завинаги. Ще видиш.

Беше превъзбуден. Вкуси съвсем за кратко от екстаза, който щяха да споделят един ден, но това означаваше много за него — бе я заявил като своя и само своя, без значение колко често Мийрос се възползваше от нея.

— Ще видиш, братко! — захвърлил яда си, той обви с ръка рамото на Джай. — Рамита, тя е сладка като мед, дори по-сладка, като богиня апсара, като небесна нимфа…

Рамита клечеше в тоалетната и плискаше с вода слабините си, в опит да се отмие. Едва не изпищя, когато Хурия плъзна вратата, за да влезе.

— Chod! По дяволите, не може ли човек да има малко лично пространство тук? — беше на ръба на истерия.

— Шшш! — намръщи се Хурия. — Виждала съм те да пикаеш, да сереш и да повръщаш, а и ти мен, и освен това между нас двете няма такова нещо като лично пространство. Така че млъкни и ме чуй: наредих да напълнят ваната. Никой не подозира нищо, кълна ти се.

— Съпругът ми ще се прибере скоро! Аз трябва…

— Рамита, няма да си дойде с часове напред — успокой се, дори не е станало обяд още. Единственото опасно сега е да изпаднеш в паника. Дишай, връщам се след минутка — след малко се върна с малка манерка, от онези, които си носеха мъжете. — Ето, пийни. Ще ти помогне.

Рамита седна на пода, сдържайки сълзите си, смазана от всички чувства в себе си — отчасти на щастие, отчасти на пълен ужас, и нещо, което не можеше да определи. Тя помириса течността в манерката.

— Какво е това?

— Арак, пийни си, само една глътка — Хурия клекна зад нея и обви ръце около гърба й. — Добре ли си?

Рамита кимна.

— Май да — исках единствено да поговорим, може би да го целуна, но той ми налетя. Беше… чудесно. Глупаво, но чудесно — вдигна бутилката с арак и се залюля, мигайки на парцали.

Хурия рече нежно:

— Точно така, моето момиче. По-добре от онзи твой съпруг.

Рамита се опитваше да не мисли за него. Най-сетне успя да промълви:

— Ами ако усети?

— Не се тревожи, Мита, той самият те научи как да пазиш мислите си, нали? Ще се справиш, просто си мисли за други неща — тя се подсмихна. — Дори и ако той те обладае.

— Това не е някаква игра, Хурия! При амтехианството прелюбодейците се убиват с камъни. А дори не ми се мисли какво би направил един маг… Толкова ме е страх…

— О, милата, ела!

Хурия я успокояваше, остана с нея докато се изкъпе, заведе я в леглото увита с кърпи и й попя, докато заспи.

— Ще кажа на мъжа ти да не те притеснява — прошепна й тя, докато Рамита се унасяше. — Сънувай сладки сънища с твоята любов, която ще видиш отново утре.

Един от най-ужасяващите мигове в живота му сполетя Казим, когато пристъпи в Дома Мийрос на следващия ден и чу дрезгав глас да говори на рондийски зад него. Стомахът му се сви.

— Какъв е този, съпруго? Къде е старият свещеник?

Казим едва не подскочи при резкия, груб тон: та това беше самият Антонин Мийрос!

— Това са учениците му, господарю — гласът на Рамита прозвуча покорно, но несигурно, когато видя как Казим и Джай се свличат неволно на колене.

Ще разбере… някак ще разбере и тогава…

Старият мъж въздъхна:

— Както винаги, славата ми се носи преди мен. Станете, вие двамата — нареди той и ги подмина без дори да ги погледне. — И казваш, че тези пикльовци трябва да идват тук всеки ден тази седмица? — възрастният джадугара звучеше неубедено. — По-скоро май си търсят безплатна храна.

Хурия се обади смело:

— Само тази седмица, господарю, докато настъпи пълната луна и Сивраман е в своето могъщество. Съпругата ви е плодовита тъкмо тогава. Това вещае щастието ви.

— Продължавам да се учудвам колко много неща около мен вещаят щастието ми — измърмори той. — Е, добре, щом това те прави щастлива, мила — той потупа Рамита по главата като кученце. — Трябва да тръгвам. А ти си почини, мила моя — не изглеждаш въобще отпочинала за човек, който е проспал цял следобед и вечер. И не се тревожи прекалено много. Всичко ще е наред.

И той се отдалечи, а бледото му голо теме искреше на утринното слънце.

Хурия подръпна шала си и ги поведе навътре. Казим най-сетне успя да си отдъхне.

Този път имаха повече време. Незаинтересовани, слугите ги оставиха съвсем скоро след началото на безсмислените протяжни молитви, така че не бе необходимо момичетата да разменят шаловете си. Рамита отвори вратата на стаята си и той влезе самоуверено, зарови пръсти в косите й и нашепвайки любовта си, започна да гали лицето й, извивките на тялото й. Имаше време да я съблече изцяло, да впие устни в гърдите й, да прокара пръсти през косъмчетата на пубиса й и да ги плъзне във влажната й йони. Имаше време да се слее бавно с нея, да я доведе докрай, да усети как тялото й се разтриса от удоволствие, а насладата на лицето й му донесе пълна сладост. Имаше време да нашепват думи на любов и обещания за вечност преди отново да трябва да се разделят.

Оставаха им обаче само още четири срещи преди да изгрее пълната луна. Не знаеше защо Хурия бе заявила това ограничение, но може би така беше необходимо — все пак тя бе по-умна от него. Утешаваше се, че ще нападнат много скоро и заедно с Рамита ще могат да споделят любовта си открито, далеч от този кошмар.

Рамита лежеше сама в топлата вана, потънала в мечти. Все още усещаше вкуса на прахта от косите на Казим по езика си. Чувстваше така живо спомена за безмълвните си, разтърсващи оргазми — първо, когато пръстите му бавно я подготвяха и после отново, когато проникна в нея. Беше живо превъплъщение на Бога на любовта. С великолепното си тяло, с невероятното си лице, с начина, по който я разтапяше с усмивка — всичко в него беше съвършено.

Но засега, докато не открият начин отново да са заедно, трябваше да чакат разделени един от друг. Седмицата свърши, а на следващата съпругът й щеше да се завърне в стаята й с желанието най-сетне да посее детето си в нея. Рамита трябваше да запланува новите си извинения пред него. Най-добре щеше да е да не се срещат идната седмица — макар цикълът при жените рядко да съвпадаше с този на луната, Рамита бе момиче на Пълната луна, плодовито, тъкмо когато месечината Луна блестеше най-голяма в небето. Да, най-разумно щеше да е да не среща Казим идната седмица, но как щеше да издържи?

— Рамита! — Хурия подаде глава през вратата й. — Лорд Мийрос се прибра по-рано — ставай, облечи се, най-добре със сари, така ще си спечелиш време. Казах му, че се къпеш, за да се освежиш.

И в следващия миг изчезна, а гласът й се дочу долу — поздравяваше господаря с цял поток от безсмислен брътвеж.

Рамита избра едно от саритата си — жълто-оранжево на цвят, и остави спокойствието от нахлузването му да се разлее по тялото й, да я помири. Захвана косите си с фиба и тъкмо се отправи към вратата, когато Мийрос се вмъкна куцукайки при нея. Спря се на входа, а лицето му се разтегли в усмивка.

— Съпруго, изглеждаш чудесно.

Тя се поклони в опит да изглежда радостна.

— Здравейте, господарю.

— Тръгнаха ли си онези свещеници? Слава богу, писна ми вече да се мотаят наоколо — той се приближи накуцвайки и хвана главата й в ръце.

— Искаш ли да ми покажеш какво толкова направиха?

Рамита се усмихна неуверено, пое си дъх и положи усилия да се въплъти в кожата на Хурия Сладкодумната. Поведе го към вътрешния им двор и му показа храма. Сладко ухание на плумерии и на рози от ароматните пръчици изпълваше въздуха — Хурия и Джай се бяха погрижили да го довършат, докато с Казим бяха под завивките. Рамита обясни на Мийрос какво олицетворява тройният идол: Смъртта и Прераждането на Сивраман, вярната му съпруга Парваси и късмета на Слона Ган. Да влезе в ролята на учител на свой ред, а не само винаги да е ученик, сякаш й допадаше, а и Мийрос слушаше и попиваше с интерес разказа й.

— А какво, казваше, е това? — попита той и посочи към символа сив-лингам.

Тя се изчерви.

— Фалосът символизира… така да се каже… мъжеството на Сив. А това около него са йони устните на Парваси. Носи добра поличба за, ами, за плодовитост.

Той се подсмихна сдържано.

— И какви дарове се поднасят?

— Смес от яйце, кардамон и прах от цинобър — мъжът го изсипва върху фалоса, а след това съпругата му, коленичила там го изпива, докато се излива по улейчето.

Той повдигна смаяно вежда, но повика Олаф и му нареди:

— Донеси едно яйце, моля те, а също и кардамон и прах от цинобър. И побързай — тъкмо този час може би вещае добра поличба.

Рамита изрече засрамено пуджа словата пред очевидно развеселения и обикновено мнително настроения си съпруг, но той не й се присмя, а дори разбърка сместа сам и я изля върху фалоса.

Рамита коленичи и докато отпиваше от течността се молеше горещо да съумее да прикрие страха си от това да я разкрие за стореното тази сутрин. Но той единствено я издърпа на крака, размаза от течността по ръцете й и я целуна по челото.

— Предполагам омалистите не смятат за добра поличба да се съвкупяват в храмовете си, както са вярвали ранните соланисти?

Тя го погледна изумено:

— Не!

— Добре, защото старите ми кости няма да издържат върху този твърд мрамор.

Заведе я в стаята си, а през целия път Рамита беше ужасена, че той някак ще узнае, но вместо това просто седна на ръба на леглото и я загледа докато се съблича, както обичаше да прави, преди да я придърпа към себе си. Рамита усети как отвръща все по-гладко на проникването му, сякаш Казим бе отключил нещо в нея. Почувства се като предателка: да достигне до край с Мийрос след красотата на това, което споделиха с Казим, и все пак — когато моментът настъпи, тя не можа да се спре и той я положи по гръб и я облада докато също не свърши, а след това легнаха един до друг с прилепени едно в друго тела. Той й се усмихна глуповато:

— Смъкваш години от гърба ми, съпруго. Не се бях наслаждавал така на съчетаването от дълго време, така дълго, че не ми се мисли.

А тя се мъчеше единствено да освободи съзнанието си от мисли, да скрие вината и страха си под безпомощното чувство за предателство.

Тренировките на Казим се измениха — започнаха да го обучават и как да обезоръжи или убие някоя нищо неподозираща жертва. Дори не беше и предполагал, че има толкова много начини да победиш врага: пробождане в бъбреците или под лявата мишница; прерязване на гърлото в гръб; прокарване на нож през брадичката право в мозъка; начини да го зашеметиш дори с тъп предмет при удар на правилното място. Показаха му как да хвърля най-разнообразни ками и проверяваха способността му да се придвижва незабележимо.

Дадоха му дори съвети как да се бие с магове, които можеха да се сведат до няколко най-обикновени принципа: убий ги или ги повали още с първия удар, а ако не успееш, продължавай да нанасяш силни удари, така че да не могат да съсредоточат силите си. Никога не посягай два пъти към едно и също място, тъй като естествените им защити ще блокират втория ти удар и така ще те хванат и с теб е свършено. Нападай тихо и в гръб, когато можеш.

Всичко това беше страховито, но и вълнуващо, а Казим попиваше като гъба.

През повечето време тренираше с Джамил и непрестанно го разпитваше за тайния орден на амтехианските магове.

— Кой си ти, в действителност? — попита за пореден път Казим. — Маг си, но не си част от Ордо Коструо, но пък Рашид е. С Мулмар си приличате много, всички някакви роднини ли сте? Баща ми един от вас ли беше? Тази магия предава ли се от баща на син?

Джамил не отхвърли безмълвно въпросите му, както обикновено.

— Рашид ми позволи да отговоря на някои от въпросите ти, но първо трябва да ми се закълнеш, че ще пазиш тайна: пълна тайна, братко. Не трябва да подшушваш дори на момичето си.

Казим кимна внимателно и Джамил проговори отново:

— Наричаме се Хадишах — прошепна той, всеки произнесъл това име, понижаваше глас.

Хадишах — чакалите на Ахм, дори само името им всяваше ужас. Най-екстремисткото движение сред амтехианите, обявено извън закона от султаните, дори в Кеш и в Дхаса. Но всеки знаеше легендите: зародило се като вероизповедание на номадските племена в Миробаз, движението постепенно се разраснало в нещо като тайна религиозна полиция, неносеща отговорност пред който и да е владетел. Хадишахистите бяха онези закачулени фигури, които изгарят къщите на езичниците и убиват с камъни прелюбодейките, налагащи наказанията си дори само основавайки се на слухове; отвличаха деца, за да ги отгледат в редиците си — съществуваха милион истории, истина и измислица се сливаха, за да опишат тези създания. В продължение на векове султаните от Кеш и Хеб се опитвали да ги стъпчат, но сега, когато рондийците настъпиха в Дхаса, а сред Инквизицията се възцари разединение, те отново се наложиха. Те бяха героите на шихада.

Казим не беше изненадан, не и толкова много, но определено беше уплашен. Човек не си тръгваше на своя глава от Хадишаха. Те му се разкриха и сега, волю-неволю, животът му им принадлежеше до смъртта.

А те дори притежават магията, този „гносис“, както го наричат!

Джамил го погледна многозначително:

— Вече имаше известна представа, нали?

— Чудех се дали не е така. Какво трябва да означава, че ми казваш всичко това? — попита той, вперил внимателно поглед в Джамил.

— Означава, че искаме да ти помогнем да направиш нещо, което ние самите искаме да бъде сторено. Когато Мийрос излиза от двореца си, винаги е охраняван, а защитите, които е изградил около Дома Мийрос, го правят на практика непревземаем. Веднъж една улична шайка се опита да го нападне, но никой не успя да се покатери през стените, нищо че изглеждат ниски, или пък да нахлуе през вратата или прозорците, които са направо разнебитени — а Мийрос дори не си беше вкъщи по това време. Но твоето момиче, тя е слабото му място. Сестра ти ще ни вкара вътре, но няма да успее да ни заведе в кулата на Мийрос. Единствено Рамита може да го стори.

— Но как така сте магове?

— Как така наистина!? — Джамил се изсмя иронично. — В интерес на истината, по съвсем естествен път. Когато Ордо Коструо се установиха в Йебусалим, маговете си хванаха любовници — разбира се, соланската им вяра го заклеймяваше, както всъщност и амтехианската, но най-лошо беше за децата, които се раждаха в резултат от това. Ордо Коструо вземаха да отглеждат някои от тях, но много повече оставаха сред нас. По подобен начин някои отхвърлени магове трябваше да напуснат обществото. Приемахме ги като добичета за разплод, за да създадем свои магове. Такива като мен — гласът му беше сух и равен. — Аз се родих в един от тези развъдници.

Казим го гледаше с недоумение:

— Това е отвратително!

— Но е напълно логично. Маговете са оръжия, а на нас ни трябват оръжия, за да победим рондийците. Но кръвните ни линии са малобройни, оттам идва и „роднинската прилика“, която забеляза.

Казим продължаваше да зяпа.

— И искаш да кажеш, че и баща ми… Но това не е възможно! Той никога… Аз…

Chod! Мамка му! Наистина ли иска да каже, че съм един от тях?

Джамил продължи несмутимо:

— Подсигурявахме само плодовити жени по бордеите, посещавани от рондийски магове. Отвличахме и съблазнявахме, но семето на мъжете магове е много слабо, а жените зачеват много рядко, така че наследниците са малобройни. Такова усилено кръвосмешение довеждаше до много мъртвородени или аномалии при раждането — моята майка се роди без ръце и почина при раждането ми, на четиридесет и три годишна възраст, след като бе родила вече седемнайсет пъти — той се изплю. — До това ни довежда борбата с такъв противник. Често залавяме по някой нов, прибавяме свежа плът към групата ни — той прехапа устни погнусен. — Прав си, Казим, тази мерзост… дори и мен отвращава понякога. Прегрешение е, като всяко друго на собствения ни враг. Но какъв друг избор имаме? Трябва да се сдобием с гносиса, а щом го правим в името на Ахм, тогава грехът ни е простен. Победата оправдава средствата.

Казим стоеше ужасѐн.

— Но баща ми… Той един от вас ли беше? А аз? — попита той с пресипнал глас.

Джамил го погледна в очите:

— Не, Казим, ти не си като нас — отвърна той.

Начинът, по който го изрече, накара Казим да се усъмни за миг, но все пак въздъхна с облекчение. Гносисът беше нещо прекалено чудовищно и той не го разбираше.

Хадишахистът се усмихна неумолимо:

— Само че, това че не притежаваш гносис, не означава, че не ти трябва да се защитаваш от него, Казим. Следващата седмица с Рашид ще започнете и тази част от тренировките.

Рамита коленичеше пред светилището в двора си и едва удържаше желанието да изкрещи. Изпита силна подбуда да вземе нож, да разголи слабините си и да дълбае с него, докато кръвта не потече по мрамора на храма. Този неудържим подтик назряваше с всеки ден, откакто една сутрин се събуди и откри, че завивките й не са изцапани. Винаги беше редовно, винаги навреме, а сега, когато най-малко й се искаше да зачене, закъсняваше.

Трябва да прокървя, повтаряше си наум тя. Трябва…

Искаше да запази тайната, докато реши какво да прави, но беше невъзможно: Мийрос грейна от щастие, когато разбра, че кръвните й кърпи бяха чисти, че сигурно бе заченала. Цялата предишна седмица я бе раздрусвал старателно и то така силно, сякаш молитвите й към Сивраман му бяха възвърнали отдавна загубената младост. Едва успяваше да сдържи вълнението си, а Рамита се опитваше да се престори на също толкова въодушевена, но беше сигурна, че детето е на Казим — той я беше обладал, когато бе най-плодовита, а семето му, младо и силно, не беше на маг. Ако тя наистина бе бременна, детето — или децата — със сигурност бяха негови.

Рамита не спираше да си повтаря, че това не е от значение, че когато Казим я отведе оттук бащата на децата вече няма да е от значение, но някак не можеше да отхвърли страховете си с лека ръка. Съпругът й беше Антонин Мийрос: той беше неуязвим. Каквото и да планираха, опитът да я откраднат нямаше да успее, не и без някакво чудо, а след девет месеца, когато от слабините й се появяха тъмнокожи дечица, немагове, гневът на един многовековен джадугара щеше се стовари с цялата си сила върху нея и върху всички нейни любими хора.

Моля се, Сивраман, моля се, Парваси, моля се, Слон Ган… нека прокървя!

Но тя така и не прокърви до края на седмицата, нито на следващата.

21.
Изчезнал и издирван

Чародейство

Чародейството е силата да се управляват основните природни елементи на този свят и възниква като първичния, най-съществен клон на магията. Изумително, но факт е, че цялата Римонска империя е надвита от по-малко от триста мъже и жени, владеещи единствено чародейство. В днешни дни дори няколко хиляди магове едва успяват да удържат контрола си над империята, въпреки че могат да използват всички шестнайсет учения на Ардо Акциум. Без съмнение военните тактики се развиват значително след времето на Освобождението, но въпреки че все още могат да се нарекат крале на бойното поле, маговете вече не са така неуязвими. Нито пък редиците им са само от Първонаследници.

Академичен съвет на Ордо Коструо, Понтус

Имението Анборн, континента Юрос

мартроа-апрафор, 928 г.

четири-три месеца до Лунния отлив

Ван Мърсър бе успял да отмени решението за конфискуването на имението Анборн, но без редовната парична помощ от Елена те въпреки това трябваше да продадат наследствения дом. Ако не друго, поне щяха да получат печалбата от продажбата. Аларон работеше по имението и по скифа, когато му оставаше време, и откри, че изпитва удоволствие да наблюдава как старият му дом започва да си възвръща част от предишното си великолепие. И все пак му ставаше тъжно при мисълта, че къщата, в която бе израснал, скоро вече нямаше да е семейна собственост.

Дните му сякаш бяха безкрайни. Лесно можеше да си внуши, че на света съществува само това място тук и сега. Пролетта разцъфтяваше бавно и изящно. В дългите треви, някогашни добре поддържани ливади, се прокрадваха цветчета. Вятърът, понякога поривист и студен, понякога лек и игрив, никога не замлъкваше напълно. Снеговете най-сетне се разтопиха и поточетата се препълниха от ледените стичащи се води, ала Алпите останаха побелели. Гретчен лъскаше, готвеше и чистеше, а съпругът й Ферди си правеше само каквото той си знае, което включваше много усърдни планове, но не много свършена работа.

Освен това уединението позволяваше на Аларон да използва незаконния си амулет, докато бавно поправяше въздушния скиф. Момчето не се открояваше със силванистичния си гносис или умението да управляваш дървесата и растенията, но с постоянната практика определено задобряваше. Сега обаче за Аларон се появи друга значителна грижа: мистериозният старец. След първоначалната суматоха, Гретчен го сложи да спи и го задържа на легло няколко дни, обгрижвайки го с топла пилешка супа и бабини лекове. Той се възстанови бързо физически, но все още изглежда не можеше да говори. Можеше да ходи сам до тоалетната, но не можеше да общува по никакъв начин, с говор или с писане, а и имаше необичайния навик да изчезва внезапно, когато наминаваше някой случаен посетител.

Аларон започна да провежда едностранни разговори с него, докато работеше върху скифа, разказваше му какво е сбъркано на този свят. Беше убеден, че старецът е маг, нямаше как просто да си е представил онова леко вълнение от непознат гносис в първия ден, когато го видя, макар че след това не го усети нито веднъж отново. Този възрастен мъж беше някой важен човек. Но Аларон нямаше ни най-малка представа кой.

Вече беше изминал повече от месец, откакто не бе виждал Ким, когато един следобед през мартроа тя се появи ненадейно в конюшнята, която му служеше за работилница — топлият бриз полъхваше зад нея, а Аларон си пееше на висок глас „а момичето целуна роооо-зааа-таа…“.

— Ух, Аларон, да не си глух? Пееш ужасно…

— Ким! — затича се към нея и се спря на половината път, осъзнавайки, че тя може би нямаше да иска да го прегърне, и остана да стърчи на място. — Аа, заповядай, влез.

— Че аз съм вътре, идиот такъв — тя пристъпи към него и го прегърна небрежно, а погледът й се спря на въздушния скиф. — Трябва ли ти помощ? Ха, какъв тъп въпрос. На теб винаги ти трябва помощ.

Преди Аларон да успее да отговори, тя вече заглаждаше корпуса с шкурка, справяйки се три пъти по-бързо от него. Изглеждаше пораснала, по-зряла: беше вдигнала косата си с фиба, бялата й блуза изглеждаше по-изпълнена в деколтето, а надиплените й поли с кръпки се развяваха излишно, докато вървеше.

— Как си, Аларон? Справяш ли се?

— Разбира се! — той се усмихна искрено. — Тук ми харесва. Е, поне засега, де.

— Радвам се, че си намерил добро приложение на подаръка ми. Научи ли се вече как да управляваш скифа?

— Ами, прочетох доста, но няма как да се упражнявам, докато не го вдигнем във въздуха отново — беше много щастлив да я види, но с присъствието й тук, осъзна колко самотен бе всъщност. — Виждала ли си Рамон?

— Мне. Сигурно силацианският хитрец вече е оглавил селските гангстери. Чух че онази Уебър се е сгодила за някакъв от Брича. Виждаш ли, животът продължава. Освен тук.

— Животът продължава и тук — възрази той в своя защита.

— Не, не ме разбра — хубаво е да се завърнеш тук, където не се случва нищо. Целият останал свят се разпада — мъжете се готвят за война, хората гладуват след тежката зима и лошата реколта, въобще обичайното. Така че има много по-гадни места, на които можеше да си сега. Дори по малко можеш да използваш и гносиса си — тя огледа работилницата му. — Между другото минах през баща ти. Взел е майка ти в къщата ви, изглежда вече се нуждае от постоянни грижи. Каза ми да ти предам, че съвсем скоро ще трябва да продаде имението, за да има как да плати за лечението й.

Аларон се умърлуши:

— Трябваше да съм при него сега.

— Не, и той си мислеше, че ще реагираш така. Каза да си останеш тук, а той ще ти се обади, ако нещата се променят. Мисля, че всъщност му беше много добре отново с нея. По-стабилна е от преди, или поне той така казва — изведнъж тя се загледа зад рамото ми Аларон и се стъписа. — Кой е онзи?

Аларон се обърна, а старецът пристъпи от сенките. Кой знае от кога се спотайваше там.

— Ох, не знам.

— Как така не знаеш? — Ким не можеше да откъсне поглед от стария човек.

Аларон сви рамене:

— Той просто дойде тук преди около месец. Не може да говори, а и не знам дали въобще разбира какво му казваме.

— Преди месец? — Ким се запъти към стареца, който проследи стъпките й с празно изражение. — В последните три седмици Стражата на Норостийн върви от врата на врата, търсейки някакъв старец, висок около метър и осемдесет, с бяла коса и брада — тя огледа преценяващо възрастния човек от глава до пети. — Казват, че човекът е загубил паметта си. Има обявена и награда за него.

— Да не ми предлагаш да го предам, за да ми дадат наградата? — попита учудено Аларон.

Ким го изгледа така, сякаш току-що бе пръднал.

— Не, в името на Сол и Луна! Ако онези глупаци го издирват, значи е по-добре за него да не попада в ръцете им. А още повече и щом предлагат награда за него, ’щото най-вероятно това означава, че идиотът, който го е изгубил, го чакат големи неприятности. Грижиш се добре за него, нали?

— Разбира се, но…

— Тогава всичко е наред. Остави бедния човечец да се порадва малко на свободата. Сигурно тъкмо е избягал от някоя мизерна тъмница след години тормоз.

Тя махна с ръка пред лицето на стареца, за да привлече вниманието му, след което го поздрави на римонски и на шлесенски, но не измъкна никакъв отговор от него. Когато обаче се върна към кораба и призова силванистичния си гносис, старецът се взря в светлината, струяща от ръцете й.

— Я виж, това му привлече вниманието.

— Удивява се от гносиса — обясни Аларон, тъй като и преди го беше забелязвал. — Стражата спомена ли как се казва изчезналият мъж?

— Не, това е другото странно нещо: не се споменаваха никакви имена — тя погледна Аларон. — Обещай, че ще го скриеш, ако от Стражата дойдат да го търсят?

— Разбира се, но те не биха дошли до тук.

Същата вечер Ким напразно продължи да опитва да изтръгне нещо от устата на стария човек. След неуспеха, те отново се съсредоточиха върху книгата за пилотиране на скифове, след което наредиха няколко стола един до друг и се заливаха от смях, докато симулираха движението на рула и платната в управлението на скифа им. Накрая Ким съобщи, че иска да си ляга и се измъкна бързо, преди Аларон да събере кураж да я целуне за лека нощ.

Едва успя да мигне тази нощ, разтърсван от ясното съзнание, че Ким спи в съседната стая, и сякаш тамън затвори очи, когато откъм вратата се разнесоха силни удари на метални юмруци. Стомахът му се сви от страх и той грабна облегнатия до вратата си меч, преди да се запъти по коридора. Навън слънцето тъкмо изгряваше, а Гретчен стоеше по нощница до вратата на кухнята, кършейки пръсти.

— Кой е? — извика Аларон, като се опита да прозвучи властнически.

— Норостийнската стража. Отваряйте!

Устата му пресъхна и той се зачуди къде ли се бе дянал старецът.

— Почакайте малко! — той се увери, че амулетът му е добре скрит под блузата и отвори вратата с меч в ръка, но не го вдигна към тях.

Сержант с широка челюст сведе очи към острието, а след това ги вдигна към Аларон. До него стояха още трима стражари с отегчени физиономии.

— Да не би да очакваш неприятности, момче? — попита провлечено сержантът.

Аларон се изчерви.

— Далеч сме от града, сър. Всеки може да се престори на стражар.

Мъжът изсумтя.

— Така е. Но ние за беда сме стражари и търсим изчезнал стар човек, който избяга от лудницата. Може да е доста опасен.

Сърцето на Аларон прескочи, но лицето му остана спокойно.

— Сър, не съм го виждал.

— Не съм казвал, че е мъж — отбеляза съмнително сержантът. — Креб, огледай конюшните. Толтиър, а ти — обиколи отзад. Може ли да вляза, младежо?

— А, разбира се — Аларон се отдръпна назад, умът му препускаше.

Старецът обикновено спеше в конюшнята, а и скифът беше там… незаконният скиф. Не му идваше нищо наум за оправдание.

Сержантът пристъпи вътре.

— Можеш да оставиш тоя меч, момче. Не сме някакви разбойници. Добро утро, госпожо — кимна той към Гретчен, която изглеждаше бясна, че в дома й смеят да влизат въоръжени мъже.

След това сержантът се загледа по коридора и се сепна.

— Коя е тази?

Той се загледа встрани от Аларон, където Ким се зададе от стаята си, облечена в някаква рокля на Тесла — сигурно я бе навлякла в бързината. Косата й бе разрошена.

— Стариа ди Биаккио — отвърна тя с равен тон. — Аларон, скъпи, какви са тези мъже?

— Ти да не си синът на Ван? — попита сержантът. — Какво правиш тук, момче? — в този момент погледът му пробягна разбиращо към Ким. — Като се замисля, по-добре не ми казвай. Сега разбирам защо си така изнервен — ако двамата не сте женени, по-добре се моли техните да не разберат — след това се обърна към Ким. — Вашите хора дали са виждали един луд старец да се мотае наоколо, принцесо? Обявена е и награда за него.

Ким поклати леко глава.

— Ще разпитам, ако парите си струват.

— Сержанте — някой се обади откъм конюшнята, — елате да видите нещо.

Аларон изпъшка вътрешно и двамата с Ким последваха сержанта. Спогледаха се тревожно, когато стражарят, който бяха нарекли Креб, бутна вратата към конюшнята. Старецът стоеше точно до преобърнатия скиф.

Сержантът премина точно покрай възрастния мъж, сякаш не го забелязваше, и прокара ръка по корпуса на скифа.

— Я какво имаме тук — въздушен скиф ли? Но аз дочух, че ти… — той замлъкна и погледна Аларон многозначително.

— А това ли! — Ким се приближи с приятна усмивка. — Аларон само изсича дървото. Един приятел в града се занимава с истинската работа, нали разбирате… — тя замахна с ръка, сякаш прави магия.

Сержантът кимна, сякаш нямаше друго по-логично обяснение от това. И продължи да се държи, сякаш старецът не беше там до тях.

— Е, нищо интересно тук, а и виждам, че няма нужда да претърсваме къщата — той се подсмихна и смигна на Аларон. — Не ми се иска да знам колко още малки сладурани си скрил там, нали?

Той бутна вратата на конюшнята и я затвори след себе си, след което изведнъж се извърна към Аларон и попита:

— Там огледахме ли вече?

— Ам, да. Току-що.

— А, добре. Е, да вървим тогава.

Сержантът изглеждаше някак замаян, както и останалите двама с него — беше ужасно странно, а за две минути вече бяха изчезнали надолу по пътя.

Краката на Аларон поддадоха от напрежението и той се подпря на вратата.

— Ти ли го направи?

Ким поклати леко глава:

— Нищо не съм правила.

— Преминаха покрай стареца, като че ли не го виждаха, приеха налудничавата ти история за скифа, без да се усъмнят, а след това сержантът дори не помнеше къде е оглеждал. Някой си играеше доста сериозно с мозъците им — но Ким продължаваше да клати глава, когато Аларон повтори въпроса си. — Ти беше, нали?

В този миг двамата се обърнаха и се вгледаха във възрастния мъж. Той отвърна на погледа им и сякаш много смътно се усмихна.

Аларон извърна очи към Ким.

— Кой е този човек?

Ким остана за още една седмица и двамата довършиха скифа. Аларон вече свикна с присъствието й наблизо, но все още не можеше да спи добре, тормозен от копнежа, от силното желание да събере куража и да почука на вратата й посред нощ. Героят от старите народни приказки щеше веднага да отиде право при нея и да й подкоси краката, но Ким най-вероятно щеше да го убие, ако дори бе опитал подобно нещо.

Тогава пристигнаха римонците, а Ван Мърсър яздеше заедно с техните фургони, пушеше лула и си приказваше с Марчелос ди Реджия. Бащата на Ким премери с поглед двама им, когато се показаха заедно от конюшнята, и Аларон изпита неловкото усещане, че само ако бе докоснал и с пръст момичето през последните две седмици, сега щеше да съжалява извънредно много, без значение дали беше маг, или не. Номадският предводител подръпна замислено мустак и най-сетне кимна, а Ким го прегърна с любов, докато номадските момчета продължаваха да зяпат Аларон с нескрита заплаха в погледа си.

Този път пробният полет премина много по-гладко: успяха безпроблемно да прелетят покрай къщата и дърветата в двора и макар и да не удържаха скифа напълно под контрол, поне не се разбиха и накрая кацнаха безопасно. Размениха се пари, а Ким целуна Аларон по бузите и го прегърна преди да се присъедини към хората си. Когато си тръгваха, чернооките млади римонци вече гледаха Аларон с повече уважение.

— Много добра работа, сине — каза баща му след това. — Във всички аспекти — срещнал озадачения поглед на Аларон, той поясни. — Че не се изложи с момичето. И че завърши скифа и го вдигна във въздуха без да се разбиеш — той го потупа по рамото. — И то в тази последователност. А сега, как върви ремонтът по къщата?

Аларон се ухили:

— Добре. Ела, ще ти покажа всекидневната. Сложих нов прозорец и така нататък…

Разговаря с баща си до късна вечер, но някак съвсем забрави да спомене за стареца. Зърна го, застанал до конюшнята, когато с Ким летяха над имението, но римонците сякаш не го бяха забелязали, а докато кацнат, той отново бе изчезнал и не се появи до вечерта. Аларон си мислеше да повдигне въпроса пред баща си, но темата постоянно му убягваше.

На следващия ден двамата отключиха библиотеката на майка му. Вече бяха събрали книгите, но имаше други оставени неща: стари монети и медали, навита карта от Бунта с ръчно написани бележки относно положенията на войските и една стара извита кешска сабя, паднала зад бюрото. Отне им почти цял ден да разчистят. След това се насладиха на една последна вечеря заедно с Гретчен и Ферди и се сбогуваха със стария си дом. Имението беше продадено, а новият му собственик, Джостин Уебър, бащата на Джина, щеше да пристигне в новия си имот още утре.

— Иронично, но Уебър можа да си позволи да го купи, само защото омъжи Джина за някакъв търговец на вино от Брича. — Ван се подсмихна и се вгледа в Аларон. — Нали не си разстроен от това? — Аларон просто сви рамене. — Не би и трябвало, макар че все пак няма как да не се замислим да те оженим на някакъв етап. Това че не можеш да използваш законно силите си, не означава, че не можеш да създаваш магове — все още си добър улов, момче.

Аларон реши да не обръща внимание на тази забележка.

Джостин Уебър дойде на следващата сутрин да вземе ключовете. Обеща да остави Гретчен и Ферди на работа и така всички бяха доволни. Аларон се радваше, че Джина не бе дошла с него.

След като Уебър си тръгна, Аларон хвърли още веднъж поглед в конюшнята, за да се увери, че е събрал всичките си инструменти. Това място ще ми липсва, както и Ким, и скифа. Въобще всичко тук…

Нечия ръка го хвана за рамото и той едва не подскочи до тавана.

Старецът стоеше до него, с празно изражение и с очи пълни с потайност. Как можах да забравя за него? Сърцето на Аларон препускаше в гърдите му.

— Тате! — извика той. — Тате, ела!

Аларон не отдели очи от стария мъж, за да не изчезне отново нанякъде, в момента, в който мигне.

Когато Ван дойде и видя стареца, ченето му увисна, а лулата от устата му падна някъде на земята. Никога до сега Аларон не бе виждал баща си така смаян. Ван гледаше сащисано, докато протягаше ръка към стария човек сякаш се опитваше да достигне някакво привидение, но когато усети докосването на ръката му, падна на колене и я целуна през сълзи.

— Командире… о, командире…

Старецът сведе очи към Ван, след което ги вдигна към Аларон, а погледът му бе все така блуждаещ.

— Тате, какво става?

Та баща му плачеше.

Ван избърса очи, продължавайки да гледа с благоговение възрастния мъж.

— Аларон — прошепна той, — това е Големият Яри, този човек е Яриус Ленгстрит.

Годишнината от Възнесението, или познатото още като Саможертвата на Кориний, беше най-значимото религиозно събитие в корианството, но през 928-ма, когато Третият Поход се задаваше все по-близо, празникът прие още по-голяма значимост. Повечето от легионите вече се бяха отправили към изградените в Понтус лагери: войници, снабдители, пратеници и десетки хиляди други пъплеха по артериите на континента в масивно течение на изток. Чужда намеса във времето навън поддържаше сухи източните пътища, но довеждаше до силни бури и порои навсякъде другаде на континента. Насъщни посеви биваха напълно унищожени от проливни дъждове, неестествено силна градушка и ненавременни снежни бури, а земеделците проклинаха и ридаеха, когато младите магове прелитаха над главите им на своите скифове, напълно нехаещи и безразлични. Сред лагерите също се случваха нещастия, където тесногръдата гордост налагаше насилствено уреждане на сметките. Целият Юрос бе потънал във всеобщ смут.

Въпреки всичко, по изгрев на осемнайсетия ден от мартроа или Саможертвения ден смълчани тълпи от хора се събираха във всеки голям и малък град или село, стичайки се накуп в църкви и катедрали, за да се помолят и да отдадат своята благодарност към Възнесението на Кориний и към Благословените Триста. Магове в бели одежди, спазвали бдение още от залез-слънце на предния ден, излизаха навън за шестчасовата церемония, докато слънцето изгряваше на небето. Насред звука от огромна камбана се упоменаваха гласно имената на всеки един от Благословените Триста, а при всяко име напред пристъпваше потомък на Първонаследника и повеждаше молитвите. Никой от Благословените Триста не биваше забравен, маговете се грижеха винаги да си „присвояват“ всяка родова линия, сметната за вече изчезнала, така че винаги имаше кой да излезе зад всяко име. Само едно име обаче биваше заклеймявано: ужасната Селена или „Кориния“, невярната сестра, чието острие бе пронизало жестоко Кориний.

Последно, разбира се, беше отзовано името на Кориний. Молитвите се поемаха от най-старшия присъстващ маг, като в Палас това бе самият император Констант, а след това Императрицата майка Лучия приемаше двадесет и едно коленичения, както според богословите подобаваше за една жива светица.

Церемониите приключваха по пладне, след което се отдаваше ред на най-голямото улично празненство за годината, на което местните властници раздаваха подаяния на бедните — хора като губернатор Белоний Вълт не бяха в позиция да пренебрегват с лека ръка добрата си репутация, въпреки другите нужди на държавната хазна, и така честванията в Саможертвения ден винаги бяха великолепни.

Аларон растеше с очакванията, че един ден и той ще участва в бденията, застанал до майка си и леля Елена пред всички, когато се прочете името на Бериъл, прародителя им сред Благословените Триста. Поредната отдавна изгубена мечта…

— Сигурен ли си, че няма да дойдеш с нас, сине? — баща му се спря на вратата, за да попита за последно.

Облечена в червена мантия с качулка и покрила лицето си с газен шал, майка му го бе хванала под ръка. Аларон се радваше да ги вижда заедно, въпреки че винаги постоянно се караха.

— За да гледам как някакви глупаци възхваляват онези самодоволни влечуги ли? По-скоро не, татко.

Отпрати ги засмяно с ръка, след което си напълни чайника, свари си чай и го качи в салона на горния етаж, който сега бе пълнен със старите книги на майка му. Тук сега си прекарваше дните и Яриус Ленгстрит, като четеше поезия. Опитаха да му разкажат истории за Бунта, с надеждата, че ще събудят у него някакъв спомен, но той не показа никакъв интерес. Аларон успя да разубеди родителите си да викат маг-лечител, който да прегледа генерала.

— Ако от Стражата му мислеха само доброто, нямаше да го търсят така потайно — отбеляза той. — Щяха да обявят, че е изчезнал национален герой и да помолят за съдействие в издирването му, а вместо това, те се промъкват наоколо сякаш пазят някаква нечиста тайна.

Майка му го подкрепи и така и не извикаха лечител.

Тесла говореше с часове на генерала. Не успя да го накара да проговори, но пък така имаше с кого да се занимава — беше се вглъбила в него така, както Аларон никога не я бе виждал.

Ленгстрит си седеше на обичайното място и Аларон наля чай и на двама им, взе една случайна книга с поезия и започна да чете на глас. Генералът си потупваше с пръст в ритъм и издаваше звуци на неудовлетворение, ако не харесаше някое стихотворение. Не се впечатляваше от военни поеми като „Щурмът над Ретън“, но се развеселяваше от старите провинциални любими като „Градини на Сол, градини на Луна“ или „Любовта изтича като вода през пръстите ми“. Аларон почти се бе примирил, че той няма да си спомни нищо.

Разнесе се камбанен звън: очевидно церемониите бяха приключили. Аларон се изправи и се взря през зацапаните прозорци тъкмо навреме, за да съзре на около четиристотин метра от него през покривите отпред гледката на огромно ято гълъби, разпръскващи се в небето откъм Площада на катедралата. За миг му се прииска да бъде там: като малък обожаваше Саможертвения ден. Джобът му беше пълен с пари, във въздуха се носеше ароматът на сладкиши, можеха да се видят най-добрите улични изпълнители и забавления, приятелите му бяха до него — а сега само мисълта да се появи там, той, отритнатият отхвърлен, тръгнал покрай тълпата, криейки лицето си, за да не го разпознае някой, превръщаше тези скъпи спомени в чиста отрова. Вълна от злощастие премина през него и той се умълча.

Някой го докосна по ръката и Аларон осъзна, че Ленгстрит го гледа. Старецът му сочеше поемата върху отворената страница, където бе спрял да чете.

— Извинявай, старче… или генерале, ако наистина си ти. Просто ми се иска…

Възрастният човек потропа по страницата раздразнено, тъкмо върху реда, на който бе спрял да чете.

— Добре де, разбрах…

В ранния следобед, Аларон се разбуди от дрямката си от силно почукване по вратата. Старецът не помръдна, а той се провикна:

— Идвам! — след което слезе на долния етаж, отвори вратата… и замръзна на място.

Кимбели ди Реджия се бе облегнала на касата на вратата.

— Честит Ден на Кориний, Аларон — тя го целуна по бузата и се вмъкна неусетно покрай него.

Носеше обичайните си римонски дрехи: бяла блуза и цветна ефирна пола, но си бе закичила още повече гривни, а златните й обици бяха по-големи. Дългите й, черни като абанос коси, се стелеха свободно до кръста като копринен водопад. Докато вървеше на глезените й подрънкваха звънчета. Беше очарователна.

— Изглеждаш напрегнат — отбеляза ведро тя. — А, и остави вратата отворена — добави тя.

— Защо?

— За да мога да вляза и аз — Рамон надникна иззад вратата, ухилен жизнерадостно.

Беше облечен с черно-сребрист кадифен жакет с кожени маншети. Изглеждаше някак пораснал с тънките си черни мустачки.

— Рамон! — извика Аларон. — Какво правиш тук?

— Да, и аз се радвам да те видя. Търсим си къде да останем, дали ти се намира резервна стая? — Рамон се ухили и го прегърна.

Двамата бяха донесли храна и напитки, и то много, и замъквайки Аларон към всекидневната, заговориха един през друг.

— Рамон, изглеждаш сякаш си… някак богат — отбеляза объркано Аларон.

Мъчеше се да възприеме приятеля си облечен в нещо по-различно от старите захабени дрехи, подарени му от някого.

Рамон се подсмихна доволно:

— Разбира се, че съм богат! Аз съм единственият римонски маг в обкръжение от осемдесет километра в която и да е посока от селото ми, така че мога да изисквам каквито си реша суми. Храня всички в махалата си. Животът е хубав, ако не се впечатляваш от малко параноя понякога.

Изглеждаше понапълнял в лицето и имаше някакво елегантно самочувствие, което никога не бе проявявал в колежа. Спомни си, че Ким му разказа, как Рамон й е предложил да се оженят — тогава не му отдаде внимание, но сега разбираше как Рамон бе събрал куража.

— Трябва обаче да се присъединя към някой от глупавите легиони за Похода, все пак — отбеляза Рамон с примирено раздразнение. — Но освен това, всичко друго е супер. Е, ами ти, Ал? Ким ми каза, че гледаш да се криеш в сенките, след онова, което никаквиците ти сториха.

Аларон въздъхна. Собственият му живот изглеждаше толкова смотан в сравнение с този на приятелите му.

— Ами, просто няма как да използвам гносиса на публично място, затова поостанах в имението известно време, където заедно с Ким построихме един скиф — добави той, като натърти на частта „заедно с Ким“.

Рамон се засмя.

— Чух, че сте влетели през някакъв прозорец и едва не сте изравнили къщата със земята.

— Това беше само първият път — побърза да поясни Аларон.

— А какво се случва с онзи старец? — попита той. — Чух, че са обявили награда от хиляда крони за него.

Толкова ли много? Божке! Аларон го погледна сериозно.

— Пазим го в тайна — той просто се появи отнякъде в имението — и той разказа на Рамон останалите подробности, като добави накрая, — в момента е горе.

— Знаеш ли вече кой е той? — попита Ким.

— Елате горе и ще ви кажа — заяви Аларон.

Тримата застанаха около възрастния човек и той се събуди внезапно и се вгледа в тях. Устните му се раздвижиха леко, но в следващия миг отново спеше.

— Почувствахте ли го? — обърна се Рамон към останалите, като потриваше слепоочията си. — Току-що ми прерови мозъка, използва мистицизъм или хипнотизъм, и след това просто ме остави, но можеше като нищо да направи каквото си реши с мен, защитите ми сякаш хич ги нямаше — той се вторачи в Аларон. — Кой е този?

Аларон затвори вратата и прошепна:

— Татко казва, че е генерал Яриус Ленгстрит.

— Той не би ли трябвало да е мъртъв? — попита намръщено Рамон. — Или побъркан, или изкуфял, или нещо подобно?

— Татко казва, че е сигурен, а той няма как да греши, бил се е заедно с генерала по време на Бунта. Може и да не говори, но използва гносис без дори да осъзнава реално, че го прави. Татко иска да съобщи на Стражата, но засега поне го разубедих.

— И защо? — попита Рамон.

Аларон им направи знак да седнат.

— Мислех си доста за това. Помните ли разработката ми? В нея изказвам предположението, че Ленгстрит е обвързан по някакъв начин с изчезването на Сциталата…

— Пак ли почваш с тази проклета дипломна! — Рамон извъртя очи с досада.

— Но ако съм прав…

— Това ще да е едно голямо „ако“, Ал!

— Да, знам, но нека да предположим, че съм прав, а и капитан Мьорин каза… въобще казах ли ви за него? Добре, ей сега ще ви обясня, но във всеки случай, ако предположението в разработката ми е правилно, всичко ще си дойде на мястото: Ленгстрит е единственият оцелял сред генералите от Бунта. Но има амнезия или нещо подобно. И тогава, ако вярвахте, например, че той крие Сциталата, не бихте ли го скрили някъде, докато не се съвземе, за да ви каже къде да я намерите?

— Но защо са го оставили жив? Нямаше ли да е по-лесно просто да го разкостят още в Палас?

— Може би са се опитали, но не са успели? Може би са го довели тук, с надеждата, че познатата обстановка ще му помогне да си спомни? А може би местните тук са го запазили в тайна и в Палас дори не знаят за него?

— Но… — дори и да приемем, че налудничавото ти обяснение е вярно — как въобще се е измъкнал, щом не помни нищо? И защо му е притрябвало да идва тъкмо при теб?

— Не знам, може би някой го е спасил, а след това го е изгубил? Или пък силите му са се върнали изведнъж и той просто си е тръгнал, без дори да осъзнае, че се укрива досега? А може и да е някакъв експеримент, за да се провери какво би направил той по собствена воля и сега го проследяват някак… — гласът му секна. Това не беше хубава мисъл.

— Ако го проследяваха, щеше да има някаква руна за разпознаване върху себе си — Рамон размаха блещукащ абаносовочерен камък на сребърната си верижка. — Харесва ли ви амулета ми? Предишният му собственик го беше загубил, можете ли да повярвате? — той им смигна и след това се обърна отново към стареца.

Вдигна амулета си и се съсредоточи.

— Не, мисля, че е чист, освен ако руната не му е поставена от някой доста по-опитен в илюзиите от мен.

— Значи по-голямата част от света — обади се Ким, но също погледна стареца и поклати глава. — Ще трябва да се съглася с Хитреца, човекът е чист.

Вратата на стаята се отвори и тримата застанаха в готовност за нападение. Ван Мърсър се изсмя на групичката от непоколебими изражения и извика:

— Предавам се, имайте милост! — след това погледна Аларон. — Обсъждате госта ни, нали? Надявам се всички да остават за вечеря?

— Всъщност, тате, те ще останат за малко по-дълго, ако не е проблем?

Ван Мърсър се усмихна любезно:

— Разбира се, че не е.

Компанията на приятелите му беше като балсам за самотната душа на Аларон. Дори и майка му изглеждаше щастлива, докато пееха заедно песни и пиеха предоволни дози греяно вино. Аларон завиждаше на приятелите си за свободата им, но получи обещанията им да го посещават по-често и дори си направиха въображаеми планове как ще отиде на гости на Рамон в Силация.

— Аларон, недей да ходиш — каза през смях Ким. — Ще те оберат преди да си се усетил.

— Ей, все пак съм маг — запротестира Аларон. — Мога да се грижа за себе си.

— Ти си най-наивният зелен младок на цял Урте — подхвърли му с насмешка Ким. — Силацианците направо изяждат с парцалите такива като теб.

— Не всички силацианци са крадци — обади се в своя защита Рамон. — Като римонците например!

— Ха! В името на честта на народа ми, това е: предизвиквам те на дуел! — заяви Ким с искрящ поглед в очите.

Аларон им подвикваше насърчаващо, докато Рамон и Ким защитаваха собствените си парчета торта от вилицата на противника, направлявайки я чрез гносис. Приборите се сблъскваха, отскачаха и маневрираха, докато Ким не спечели двубоя и започна да ликува злорадо и да танцува из стаята. В ъгъла до прозореца Ван и Тесла рецитираха по памет стихове на поета Колиани на унасящия се генерал, а тримата млади магове демонстрираха гносис номера за баланс, които с всяка чаша вино ставаха все по-упорити и все по-неуспешни. За Аларон това беше най-щастливата вечер от години насам.

Накрая всички помогнаха на Ленгстрит и Тесла да си легнат, след което се разотидоха по стаите си. Двете момчета се настаниха в конюшнята в задната част, оставяйки стаята на Аларон за Ким. Говореха си за какво ли не, докато очите им започнаха да се затварят: за колежа, за Похода, за Ленгстрит или просто мълчаха. Рамон си призна, че у дома си има момиче, което топли завивките на леглото му, при което Аларон се почувства като последния девственик на Урте. След това се заговориха за Ким, размишлявайки дали скоро ще я омъжат за някого.

— Мислех си, че вече би трябвало да е омъжена, а не да скитосва и да си прави каквото иска — отбеляза Рамон. — Обикновено римонците са още по-строги, отколкото нас, когато стане дума за женене, омъжват момичетата си още щом прокървят — той сръчка Аларон в ребрата. — Може би е казала на баща си, че чака да й предложиш ти, amici.

Беше приятна мисъл, с която да приключи тази страхотна вечер. Но не и такава, в която да повярва съвсем.

Картината се измени напълно обаче вечерта на един фригтък, две седмици след Саможертвения ден. Рамон започна да мрънка, че е хубаво да се прибере у дома, преди да му се наложи да си възвръща наново авторитета в собственото си село. Отдавна не бяха чували нищо за издирването на генерала и Аларон се надяваше, че са го прекратили. На долния етаж родителите му се счепкаха относно подготовката по отпътуването на Ван за търговия към Понтус и тримата млади се качиха горе да четат на Ленгстрит, дори след като старецът вече бе заспал. Ким откри книга с римонска поезия и зачете високо и изящно на родния си език и, въпреки че само тя и Рамон го разбираха, всички се наслаждаваха на пламенното й изпълнение на лирическия текст. Тъкмо беше преполовила „Et il Lune Sequire“, или „И луната ни следва“ — елегия за загубена любов, когато изведнъж гърлен звук се присъедини към звънкия глас на Ким.

Всички се извърнаха и зяпнаха.

Яриус Ленгстрит ги гледаше, а устните му повтаряха стиха отново и отново.

— Бързо, извикайте татко! — изсъска Аларон, без да сваля поглед от стареца, но преди някой да успее да помръдне, генералът падна на колене, втренчил се в ръцете си, които започнаха да блестят с гностична светлина. Пред него лумна огън, извивайки се в причудливи форми във въздуха. Тримата ахнаха и пристъпиха назад, а Ким грабна едно перо от бюрото, потопи го бързо в мастилницата и започна да драска с бързи движения, без да сваля поглед от огнените символи.

Всяка глътка въздух беше видимо болезнена за генерала, сякаш се измъчваше да произнесе някоя дълбока тайна, а погледът му се плъзгаше по лицата им, като че ли ги разпознаваше — и в този миг, също толкова внезапно, изпълнилата го енергия угасна и очните му ябълки се извъртяха навътре към главата. Изпадна в безсъзнание още преди да се строполи на пода. Тримата скочиха до него, тъкмо когато искрящите символи избледняха и изчезнаха от поглед.

Аларон опря ухо в гърдите му.

— Все още диша, викнете татко…

Но Рамон вече тичаше надолу, викайки Ван да се качи.

Измина цял мъчителен час, докато старецът дойде отново на себе си. Сложиха го на легло и се струпаха около него, а Ким изливаше вода на малки лъжички в устата му. Изведнъж той се задави и отвори внезапно очи. Приличаше на някое приклещено животно.

Ван пристъпи по-близо и го хвана за ръка.

— Сър, добре ли сте? Боли ли ви нещо? Кой ви стори това?

Генералът изръмжа и зарови глава в завивките. Колкото и да опитваха, не успяха да изтръгнат нищо друго от него, а Рамон реши да отложи завръщането си у дома.

— Никъде няма да ходя при всичко това, което се случва тук — каза той на Аларон.

Когато тримата останаха сами, Ким им показа рисунките си на формите, които се появиха при пристъпа на Ленгстрит. Образуваха сложна плетеница, много по-заплетена от руните, които учеха в колежа. Руните представляваха символи от първобитната йотическа азбука. Маговете ги използваха, за да предизвикват различни гностични ефекти, но за тях те бяха просто вид стенографско писмо, задействащо спомени, и сами по себе си не съдържаха магически сили.

Рамон се обади:

— Само дечурлигата и Сет Корион използват руни при заклинанията си… но аз лично не съм виждал някога толкова сложна руна.

Аларон се взря в очертанията.

— Мама има книга с руни някъде из библиотеката — в нея те са доста повече от тези, на които са ни учили в колежа. Ще отида да я потърся.

След няколко минути, той се върна с малка книга в ръце. Не успяха да намерят формите, който Ленгстрит бе прогорил във въздуха, но се изпълниха с нова решителност и целеустременост. Нещо определено се случваше и те бяха част от него.

Навън камбаната отбеляза полунощ, възвестявайки последния ден на апрафор. Оставаха точно два месеца до Лунния отлив.

22.
Кръжащи лешояди

Обявяване в святост

Разнесе се вестта, че благодарение на вярната си служба на Кор и благосклонността на Неговата ръка, смирената жена Лучия Фастерий в своята чистота е достигнала състояние на духа, в което следва да признаем нейната святост. Нека името й и делата й се прославят навред!

Кралски декрет на император Констант Сакрекьор, с който издига майка си в святост, Палас 927 г.

Джавон, континента Антиопия

мартроа, 928 г.

четири месеца до Лунния отлив

Лешояди кръжаха високо в небето, по-обнадеждени от всякога: пустинята не беше място за неподготвените по което и да е време на годината, а изкусните ловци съзнаваха това много добре. Но Гървон Гейл не тръгваше наникъде неподготвен. Седеше с присвити под себе си крака върху едно ниско възвишение в предпланинските региони на изток от Либис, наблюдавайки залязващото слънце. Блокираше със защитите си обстрелващите го опити за гностична връзка, и най-вече тези на Томас Бетилон, който щеше да иска обяснение: защо Горгио се бяха изплашили и побягнали на север? Какви бяха тези истории, носещи се от Джавон, че Сейра Нести се е завърнала с почести в Брокена? Какво въобще се случваше?

Това, разбира се, бяха адски добри въпроси и със сигурност щеше да има още като тях, ако не беше успял да задържи част от информацията, стичаща се към Йебусалим. Не и всичката обаче: Бетилон съвсем скоро щеше да узнае, че телата на агентите му висят на площада в Брокена. По дяволите, Елена!

Късните слънчеви лъчи се отразяваха в твърдата черна обвивка на скарабей, лазещ нагоре по ръкава му. По-подходящ преносител на останките на Рът Сордел от един торен бръмбар не можеше и да има. Гървон трябваше да намери ново тяло за некромансъра, и то задължително тяло на маг, в противен случай Сордел нямаше да може да използва гносиса си. А тяло на жив маг не се намираше току-така. Той едва не се изкуши да стъпче гнусната дребна гад и да приключи с него: Оставих те да командваш, Рът, а виж докъде ни докара…

Той изскърца със зъби в безсилие и се опита да съсредоточи съзнанието си върху следващата си стъпка. Елена беше успяла вече два пъти да развали плановете му. Първия път той успя да се измъкне от гилотината, но след този пореден неуспех нямаше да му се размине, не и ако не съумееше да оправи положението преди походниците да пристигнат.

Проклет да си, Констант Сакрекьор, че ме завлече толкова надалеч и така отвори пътя на Елена към Брокена — а освен това и ме накара да се свържа с нея, така че да разбере със сигурност, че съм напуснал континента… проклет идиот.

Но дори и той самият, който познаваше така добре Елена, не можеше да повярва, че бе способна да се справи с всички. Че е избила целия му екип, чийто членове до един бяха с по-висок кръвен ранг от нейния — беше като същинско чудо… но пък напълно в стила на Елена Анборн, която той познаваше. Щеше дори да се възхити от невероятното й изпълнение, стига то да не застрашаваше така пряко собствения му живот.

Най-дразнещо беше, че не можеше да разгадае какви са мотивите й. Дали си отмъщаваше за това, че той бе взел Вейдия в леглото си? Или пък беше влюбена в някого от Нести? Дали бяха обвързани с политика, религия, алтруизъм или се криеха просто в опортюнизма й?

Познавам те, Елена: любов, чест — подобни неща не означават нищо за теб. Или поне преди не означаваха. Стремежите й винаги бяха материални или интелектуални: водеха я разумът или парите, такава беше Елена, не следваше сърцето или тялото си. А и беше старо куче, също като него — нямаше как да се е променила така лесно. Не му се искаше да се е променила. Някак странно, тя му липсваше, въпреки че Вейдия беше много по-красива и несравнима в леглото, в спокойната непринуденост между него и Елена имаше нещо, от което се нуждаеше сега. От Вейдия бе останала само прах и той дори едва си спомняше лицето й. Това обясняваше всичко.

Елена сигурно е имала подкрепление. Да се изправи сама срещу петима беше просто невъзможно, дали пък от Ордо Коструо не й бяха помогнали? Или пък някой измамник от полу-кеши фракцията им? Ето това си заслужаваше да се обмисли — дали пък някой от Строителите най-сетне не захвърляха неутралитета си и не заставаха на нечия страна? Отваряха се хиляди възможности за размисъл.

А и дори нищо от това да не бе така, със сигурност можеше да му предостави необходимото обяснение — правдоподобна и приемлива причина за провала му. Беше толкова жалко да прибягва до такива неща, но се нуждаеше от адски добри оправдания, тъй като започваше да губи част от съюзниците си. Белоний Вълт се бе присъединил към Томас Бетилон и Калтъс Корион в заклеймяването на последния му провал, така че едва ли можеше вече да разчита на подкрепата му. Така че въпросът сега беше: изгубил ли бе всичките си възможности за втори шанс? Беше ли дошло времето да си плюе на петите и да се спасява поединично?

Бързо отхвърли тази мисъл. Все още имаше Койн, най-талантливия шейпшифтър[1], когото някога бе срещал, освен това Мара Сикордин и останалите магове от агентите му в момента препускаха по въздух към Джавон. Елена нямаше да може да се скрие, не и когато трябваше да защитава кралицата си. Щеше да заеме отбранителна позиция, а в такава война подобна стъпка можеше да е пагубна. Той беше Гървон Гейл, Сивата лисица. Никога не бе губил двубой с останалите шпиони, никога нямаше и да изгуби.

Поредното издирващо го съзнание се докосна до неговото, този път обаче той не посмя да го блокира.

<Здравейте, Ваше Величество> поздрави той почтително.

Докосването от съзнанието на Лучия отекваше дълбоко и смразяващо през усилвателните скиптри.

<Магус Гейл, синът ми и висшият прелат току-що нахлуха в покоите ми, обзети от неимоверна тревога. Казват, че Алфредо Горгио е избягал от Брокена, че всичките ви агенти са мъртви и че никой не успява да се свърже с вас. Призовават ви да отвърнете на отзивите и да поднесете обяснението си пред Главния инквизитор. Какво имате да кажете във ваша защита?>

Той преглътна мъчително и се опита да запази разумен и спокоен тон.

<Ваше Величество, вестите са истинни: по време на отсъствието ми, когато бях в Брес за среща с вашия съвет, Елена Анборн е повела нападение с помощта на магове от Ордо Коструо и е избила всичките ми агенти в Брокена. Горгио са се изплашили и са избягали от града. Дворецът сега е в ръцете на Сейра Нести.>

<Имате ли доказателство, че Строителите са били замесени?>

Истината или една поредна лъжа? Лесен избор.

<Да, милейди. Елена е успяла да нападне всичките ми подчинени магове едновременно и да ги победи. Получих известна информация, че са били замесени измамници от една от фракциите на Ордо Коструо.> Той измъкна едно правдоподобно име от паметта си. <Били са изпратени от емир Рашид от Халли’кут>

<Известна информация казвате?>

<Няма съмнение, императрице.>

Ако ще лъжеш, прави го убедително.

<Как е разбрала тя, че сте в Брес, магус Гейл? Предполагам, че все пак сте предприели някакви мерки, за да се уверите, че тя няма да разбере за отсъствието ви.>

Император Констант не можеше и да се сравнява с Лучия. Гейл знаеше много добре с чие покровителство би предпочел да разполага.

<Докато бях в Брес, императорът, Вуртер, Бетилон и Корион ме принудиха да се свържа с Елена, за да се опитам да я примамя. А употребата на усилвателен скиптър е лесно уловима. След като е разбрала, че се свързвам с нея от голямо разстояние, очевидно е решила да нападне в мое отсъствие.>

Гейл усети как гневът се надига у Императрицата майка, но когато му отвърна, гласът в съзнанието й беше спокоен.

<Ще разговарям със сина си.>

Тя замлъкна за миг, несъмнено в опит да се пребори с яда си. <Започвам някак да се възхищавам на дързостта на тази Анборн. Първоначалната й измяна можеше да мине за някакво своенравие. Последните й действия обаче показват преднамереност и коварство. Магус Гейл, попаднахме в доста неприятно положение: Походът започва след два месеца, а ние изгубихме властта си над Джавон. Не разполагаме с времето да вкараме други свои хора там. Изцяло зависими сме от вас да изпълните обещанието си. Предполагам, подразбира се, че и животът ви зависи от това.>

<Разбирам напълно, Ваше Светейшество.>

<Лорд Бетилон настоява да изпратя по-рано от предвиденото легиона на Доробон по въздух към Хийтел и да започнем война.>

<С цялото ми уважение, това би било грешка, императрице. Горгио са съсипани. Джафите са ги измъчвали по целия им път на север. Дори и генерал Корион да може да прежали корабите си, пристигането на Доробон би хвърлило земите в шихад прекалено рано. Моля ви за малко време.>

<Тогава какъв е новият ви план? С какви други средства разполагате и как мислите да процедирате? Ако онази Анборн има подкрепата на Ордо Коструо, трябва и ние да помогнем на вас.>

<Ваше Светейшество, положението в Джавон е много деликатно. Нести са се съюзили с джафите и смъртта на Сейра Нести би могла да тласне цялата страна към шихада. Не можем да позволим Сейра да сключи съюз и със султана, затова смятам да я заменя. Както ви е известно, Койн[2] вече се намира сред редиците на Нести.> Той млъкна, за да остави време на императрицата да отговори, но за негово успокоение тя мълчеше. Койн беше чувствителна тема за нея. А и шейпшифтърът все още не беше заел необходимата позиция.

<Императрице, Койн не е просто единственият шейпшифтър, който може да се преобразява и в двата пола, но е и единствената, способна да заличи всички следи от гносиса си. Тя ще замени истинската Сейра и ще отдръпне Нести от шихада. Ще последва гражданска война, а за оцелелите римонци няма да има друг избор освен да се обърнат към легионите на Доробон, за да се съхранят.>

Той си пое дъх наум и продължи.

<Други мои агенти се събират в момента, за да проникнат сред Нести и да помогнат на Койн да застане на мястото на Сейра на трона. Аз самият също ще действам от Брокена. Бихте могли да ми помогнете най-много, като държите Бетилон и Корион далеч от работата ми. Ще ви осигуря Джавон, заклевам се.>

Императрицата майка притихна известно време, обмисляйки. <Както казах и преди, магистър Гейл, ще подкрепя плановете ви> отвърна тя накрая.

<Все още съм изключително ядосана, но ако успеете да премахнете Анборн и да замените Сейра Нести, ще счета споразумението ни за все още валидно. Ако обаче се провалите, няма да намерите място на този свят, където да се скриете от мен.>

<Разбирам, Ваше Величество. Няма да се проваля.>

<Много добре. Бетилон изгори повечето от скиптрите ни за връзка с мрънкането си за провала ви, така че почти няма да можем да комуникираме с вас до началото на Похода, когато ще се установим на дхаска почва. Ще очакваме с нетърпение известието за успеха ви.>

Той изпрати безмълвно благодарността си.

<А и още нещо, магистър Гейл, имам следната заръка: заловете тази жена Елена Анборн и ми я изпратете жива. Ще съжалява за предателството си.>

Гласът в съзнанието на Императрицата майка в този момент би могъл да разяде и стомана.

<Както заповядате, императрице.>

<И още едно последно нещо: налага ми се някак да се подчиня на желанията на сина си. А той е разтревожен. Иска да изпрати свой човек в Джавон. Сигурно сте чували за Великия магистър от Инквизицията Фраксъс Таргон?>

Мамка му.

<Да, императрице.>

<Ще дойде при вас до няколко седмици. Ако се провалите, палачът на Църквата ще се увери, че няма да се измъкнете. Синът ми твърди, че трябва да ви убием още сега. Аз се застъпвам за вас, магистър Гейл. Не ме разочаровайте.>

<Имате вечната ми благодарност, императрице.>

Връзката прекъсна и той остана загледан в смрачаващото се небе, замислил се за пристигането на най-ужасяващия инквизитор Първонаследник в Църквата. Въздъхна, а едва доловимото потрепване на лявата му ръка му припомни, че все още не е загубил способността си да изпитва страх.

[1] Шейпшифтър — от англ. променящ формата си. — Б.ред. ↑

[2] От английски — монета. — Б.ред. ↑

23.
Връщане към сърцето

Кориния

Веднъж жена ми, императрица Лучия, ме попита: „Не е ли и нежният пол достатъчно добре подготвен както интелектуално, така и душевно, да участва в разговорите на високо равнище?“ На този въпрос има един лесен отговор, който изключва всяка възможност за спор: Кориния.

Император Хилтий, 870 г.

Коя е всъщност истинската Кориния? Селена, убийцата, посякла Кориний? Развратната харпия, която хвърля в мрак неговите последователи, уверявайки се, че толкова много от техните хилядни ще останат недостойни във Възнесението? Или пък е просто плодът на едно оправдание на Кор, за да може да потиска жените навред?

Сараде Боану, дипломна работа, Арканум в Брес 878 г.

Брокена, Джавон, континента Антиопия

мартроа/апрафор, 928 г.

четири-три месеца до Лунния отлив

Съсипано от некромантията, тялото на Елена тънеше в немощ. В началото на мартроа дори не прокърви и за пръв път от години не придружи Сейра в кръвната кула в седмицата на новолунието. Вместо това, тя се качи в своята кула и тренира до пълно изтощение. Сега Бастидо я побеждаваше и на най-ниските си нива, с което само добави още рани и охлузвания към списъка й с болежки, а освен това пред нея стоеше и всепоглъщащата задача да възстанови сигурността в двореца. Всеки един стражар или слуга преминаваше през обстойна проверка на съзнанието преди да бъде нает — най-вероятно чиста загуба на енергия, имайки предвид, че всеки добре трениран в заключването на съзнанието си човек би могъл да се измъкне. Допусканите близо до Сейра и Тимори хора бяха сведени до минимум, а площите за лично ползване на семейството бяха отделени от останалата част на двореца. Страхът от провал и отчаяните опити да си възвърне по-бързо предишната форма движеха Елена напред. Всяка вечер, когато припадаше от умора в леглото си, Тарита и Борса й повтаряха многократно, че трябва да почива повече. Тя не им обръщаше внимание.

Никога не се бе смятала за суетна, но се чувстваше повече от разстроена, че не може да възвърне по-бързо младия си облик и гъвкавото си тяло. Косите й растяха бавно — руси със сребристи оттенъци, не дотам неприветливи, но пък под очите й все още личаха черни кръгове. Ставите й скърцаха мъчително, а сухожилията й изгаряха от болка при всяко движение. Не й оставаше и капка енергия, за да възстанови тялото си: не се знаеше кога Гървон Гейл ще се появи отново и тя не можеше да си позволи и минута почивка.

Възстановяването на властта на Нести вървеше с бързи темпове. Сейра призова подчинените си благородници на съвет, но преди срещата трябваше да се справи със стотици други проблеми. Хазната, конюшните и хамбарите бяха опустошени, а Горгио бяха отслабени, но не и унищожени — дали Нести трябваше да се впуснат в преследването им сега, когато редиците им бяха така оредели още от първото нападение на Гървон?

Брокена гъмжеше като кошер, преливащ от кипяща енергия. Джафите се връщаха неохотно към двореца — първоначално, за да попитат за изчезнали свои роднини, а след това и за работа. В първата саббота на мартроа Сейра присъства лично на службата за погребението на всички избити. Събитието я разчувства осезаемо, а благодарение на емир Тамадхи у нея не остана място за съмнение в настроенията на народа: всички настояваха за обединен шихад срещу Горгио и рондийците. Сейра ги разбираше добре и им даде многократно своята дума и за двамата противници.

Освобождаването на града допринесе за благоразположението на мнозина, но един нерешен въпрос все още раздвояваше Сейра: какво да стори със Солинда. Народът, и най-вече джафите, настояваха тя да бъде изправена на съд, тъй като се бе сдушила с Горгио и бе обявила публично любовта си към Фернандо Толиди. Да защити сестра си сега щеше да е нередно, но ако не се застъпеше за нея, Сейра щеше да покаже слабост и да предаде семейството си.

Солинда се държеше враждебно и не се покайваше, с което не помагаше на сестра си. Джафите твърдяха, че е насъсквала Горгио, а тя не отричаше и на Сейра не й остана друг избор освен да заточи собствената си сестра далече на юг, в подземията на крепостта Крак ди Кондотиори, където затваряха политическите престъпници, охранявани от джафи рицари и магове от Ордо Коструо, присъстващи там по древно съглашение с подчинените на Антонин Мийрос. С този си ход тя просто забавяше събитията и не удовлетвори исканията на никого.

Смъртта на Фернандо Толиди оставаше забулена в мистерия. Елена недоумяваше как въобще бе умрял или защо тялото му не беше отнесено на север. Очевидци нямаше, а Солинда отричаше да знае нещо. Не изглеждаше и да тъгува за него, което Елена намираше за притеснително.

Преди да изпратят Солинда на юг, Елена я посети в килията й. Принцесата седеше сама, загледана в празното пространство, раздвижвайки се, само за да яде или да отиде до тоалетната. Изглеждаше съсипана, но когато проговаряше ставаше злобна и саркастична, изпълнена по-скоро с враждебност, отколкото със страх, дори и насаме с един маг. Елена я наблюдаваше озадачено в опит да разбере какво се е случило с жизнерадостната Солинда, която всички обичаха. Дали Сордел й бе сторил нещо или беше естествено последствие от смъртта на Фернандо? Щяха да й трябват седмици на спокойствие, в които да влезе в съзнанието й и да я излекува от страховете й, но сега искаше да опита да говори с нея за един последен път.

— Солинда, какво ти направиха? — прошепна тя.

Принцесата извърна бавно глава. Очите й бяха празни, блуждаещи.

— Какво искаш, дърта чанто?

Елена потръпна.

— Надявах се да намеря начин да те превърна обратно в момичето, което някога беше.

Солинда вирна брадичка и се изсмя язвително.

— Че защо ще искам да се връщам към тъпата празноглава повлекана, която бях и да оставя Сейра да заграби всичко? Не си мисли, че не ви чух как заговорничите вие двете, сафиански кучки такива! Отвращавате ме.

Елена едва се удържа да не й удари шамар — сигурна беше, че някой й е сторил нещо. Гървон, какво ли си направил? Беше готова на моменти да помоли Сейра за разрешение да изпробва някаква лечителска техника върху съзнанието й, но беше прекалено изморена. Може би ще мога да направя нещо след няколко месеца.

— Няма да е много приятно, Солинда — започна тя със спокоен тон, — но ще трябва да ти сложа запиращо заклинание, в случай че някой маг се опита да се свърже с теб. Ако все още си свързана с Гървон обаче, това ще прекъсне контакта помежду ви.

Елена протегна ръка.

Бърза като котка, Солинда отскочи назад и се прилепи към стената на клетката с вик:

— Не ме докосвай, вещица такава! Нищо ми няма, разкарай се от тук!

Елена въздъхна и отвратена от себе си в ролята на изтезател, закова момичето на място с въздушен гносис.

— Това е оковаваща руна — съобщи тя на Солинда. — Ще боли.

Постави ръка на челото й и гностична светлина се стече по нея, а Солинда пищеше и се гърчеше от болка в продължение на двайсет мъчителни секунди, след което изпадна в безсъзнание. Елена провери пулса й и я пренесе на леглото. Мразеше се за стореното, но освен за откъсване на съзнанието от всякакъв гностичен контакт, оковаващата руна обикновено се използваше, за да заключи способностите на заловен маг, да прекъсне достъпа му до гносиса. Ако някой маг се свързваше със Солинда, оковаващата руна щеше да прекъсне връзката им. Това, което й трябва, е душевно лечение, но се дърпа толкова ожесточено. По дяволите, защо никога не стига времето, за да се свършат нещата както трябва?

Елена си тръгна от клетката с дълбоко безпокойство и след трийсетина минути, изпълнена с чувство за неосъщественост, се загледа в заминаващия затворнически фургон — но време за покаяния нямаше. Сейра изслушваше оплакванията на гражданите в отворено заседание и имаше нужда от закрилата й.

След като изслушванията приключиха, Елена придружи Сейра към личните им покои. Сейра бе прекарала целия ден в слушане на жалби и даване на добре обмислени отговори. Елена беше горда с младата си господарка, но не беше на себе си от постоянните топли вълни и пристъпи на втрисане. Беше облечена с плътна мантия с качулка, под която плуваше в пот.

— Елла, изглеждаш ужасно — каза Сейра загрижено и се пресегна да отметне качулката й.

Така ли? Елена я погледна замаяно и изведнъж целият свят се олюля, тя се свлече настрани и настъпи мрак.

Съвзе се в леглото си, облечена в нощница, а Тарита и Борса се суетяха около нея, докато Сейра попиваше лицето й със студена кърпа. Борса бутна в ръцете й купа с пилешки бульон.

— Мислиш ли, че ще си ми полезна, ако си мъртва? — попита я Сейра.

— Съжалявам… Мислех си, че се възстановявам.

Сейра изсумтя:

— Възстановяваш се, ли? Та ти ще се довършиш!

Елена сведе глава, докато Сейра започна да върви нервно из стаята й.

— Аз съм виновна. Изисквам прекалено много от теб. Рицарите ми могат също да ме пазят, а и докато провинциалните владетели не пристигнат, нямаме значими събития — това означава още три седмици, а ти имаш осемнайсет дни, в които ти заповядвам да се възстановиш както трябва — тя взе ръцете на Елена в своите. — Трябва да спреш да ме притесняваш, amica. Моля те, заради мен?

На Елена не й оставаше друго освен да се съгласи и през следващата седмица не просто спеше през нощите, но и през голяма част от следобедите. Беше й забранено да тренира, но случката с припадането й я уплаши достатъчно, че да се възпротиви. Дори позволи на Тарита и Борса да я глезят с овлажняващи масла и кремове. Някои вечери Сейра й четеше поезия или с Тарита играеха на табула, но през останалото време имаше достатъчно възможности да размишлява. А това не беше най-приятното занимание.

Елена погледна на живота си с нови очи. Вече знаеше със сигурност, че онова, което бе смятала за любов, беше нищо повече от ревностна преданост към Гървон, в един отчаян опит да намери човек или смисъл, с който да обвърже живота си — имаше нуждата да принадлежи някъде. Религията и парите не помогнаха, не съществуваше вяра или философия, към която да изпитва нещо повече от смехотворно пренебрежение. Богатствата не бяха от значение за нея, особено сега, когато знаеше, че където и да отиде, никога повече няма да е в безопасност. Двамата с Гървон бяха достатъчно преуспели. А Имперският съд нямаше да иска хора като тях да се навъртат живи, след като вече не са им полезни. Не изпитваше никаква преданост към Съда, нито към делата му, а всички мисии, за които се бе убеждавала, че са необходими преди, сега й изглеждаха като чисто зло. Отказала се от моралните си отговорности, тя вършеше сляпо всичко, което Гървон й наредеше. Беше една празна обвивка, напълнила се с годините с отрова. Не можеше да се гордее с нищо от живота си след Бунта, докато не попадна при Нести и не осуети плановете на Самир Тагуейн.

Беше свикнала да се справя сама с проблемите си или да разчита на помощта на Гървон, така че никога не се бе и замисляла да ги споделя с някого другиго. Но една сутрин след обичайните си закачки, Борса седна до леглото й, започна да плете и изведнъж я попита:

— Елла, коя си ти?

Не как си, а коя си. Елена погледна с учудване възрастната жена и тамън бе на път да я поправи, когато осъзна, че въпросът нарочно бе зададен така. Потисна желанието си да й каже да си гледа своята работа, но подобно нещо тя не бе споделяла на никого до сега, дори и на Гървон — и най-вече не и на Гървон, тъй като мисълта да изглежда слаба в очите му я ужасяваше. Замисли се дали въобще да отговаря, но за нейно изумление думите просто се изляха сами от устата й. И тя се остави на потока им. Почувства се някак странно свободна, давайки глас на подсъзнанието си.

Е, коя съм аз, наистина?, зачуди се тя. Имам своя кауза: да защитавам Сейра и рода Нести, защото вярвам в милосърдието и стремежите за взаимна спогодба, които лежат в основата на техния мироглед. Защото уважавам и обичам Сейра заради нейната смелост и убежденията й. Гордея се с нея, заради начина, по който се изправя пред ежедневните премеждия на властта. Горда съм, че Сейра показа на всички мъже колко силна и способна може да е една жена. Ще съм щастлива да умра, ако знам, че съм дала живота си за нея.

— Но все трябва да има нещо друго освен смъртта, което да желаеш, нали, мила? — обади се Борса, когато Елена завърши, а куките й потракваха.

— Всичко завършва със смъртта — отвърна тя.

Отговор на убиец.

— Но не искаш ли и да живееш?

— Разбира се, и ще остана жива, колкото мога по-дълго, заради Сейра — тя се поизправи малко и обгърна коленете си с ръце. — Тя се опитва да изгради нещо добро. Ако я защитавам и поддържам властта й, то може и да пусне корени. А това ще е достатъчно. Това ще е моето завещание.

— Говориш като мъж: смърт, дълг и завещания — Борса я потупа по ръката. — А ти си жена, Елла.

Елена сведе поглед.

— Аз съм това, което ролята ми изисква, Борса. Сейра разчита на мен да я пазя. Ако Гървон я убие, Джавон ще се разпадне на парчета. Безопасността й е най-важна засега.

Борса я погледна с тъга.

— Винаги има повече от това, мила моя. Не можеш да продължаваш така. Влагаш всичко от себе си до крайни предели и не позволяваш на никого да достигне до теб. Не позволяваш да те докоснат, ето тук, вътре — тя сложи ръка на сърцето си. — Стресът и страхът се натрупват у теб като гноен мехур, който трябва да спукаш с помощта на щастието, защото в противен случай просто ще продължиш да се сриваш все по-често и скоро няма да можеш нито да защитаваш Сейра, нито когото и да било, нито нищо.

Елена понечи да възрази както винаги, но се спря и замисли над думи те й. Права е, призна си неохотно тя: Самоунищожавам се по-бързо, отколкото и Гървон би ме довършил. Постоянно съм изтощена. Сънят вече не ми помага да се съвзема, защото дори и насън съзнанието ми е изтерзавано и измъчвано от притеснения. Трябва да си го призная: останала е толкова човещина в мен, колко има в Бастидо.

Очите й срещнаха погледа на Борса.

— Най-ценното за мен в Джавон е, че усещам, че принадлежа тук — чувство, което не съм изпитвала от времето на Бунта в Норос. След години работа с хора, нямах доверие дори и на сянката си, и затова сега е чудесно да живея с хора, които ценя. Разбирам думите ти — да, ще мога да съществувам по-пълноценно, ако се освободя от страха и безпокойството. Но не виждам бъдеще отвъд сегашното ни положение, Борса. Навсякъде около нас дебнат вълци и точно сега не знам как бихме могли да оцелеем, наистина не знам. Сама съм — никой друг маг не би бил толкова луд да застане на наша страна, не и когато знае срещу какво се изправяме. Гървон може просто да продължи да наема нови и нови хора, докато не ме довърши напълно.

В името на Кор, колко е трудно да сдържа сълзите си сега…

— Щях да се примиря, ако отговарях само за себе си. Но сега се боя за всички! Боя се за Сейра, за теб, за Тарита и Солинда, за Тими, за всички ви. Страхувам се до смърт, че ще се проваля и ще ви загубя.

— Затова и се изтощаваш по този начин — отбеляза Борса.

— Да, точно така. А и след това, което ми причини Сордел…

Борса се намръщи:

— Сордел ли? Какво ти е направил?

— Използва некромантско заклинание срещу мен, от тези, с които изпиваш енергията на противника си: той първо изнемогва, а след това започва да се разлага, като така се отделя енергия, погълната от мага заклинател. Почувствах се сякаш остарявам с десетки години в рамките на броени секунди. Ако защитите ми не бяха така добри, щях да умра, както горкия Артак. Да си възвърнеш изгубеното е изключително трудно. Отнема месеци на пълно бездействие и прилагане на изцелителен гносис, за да се възстановиш изцяло, но аз трябва да концентрирам силите си най-вече върху Сейра.

Борса я погледна замислено.

— Как можем да ти помогнем?

— Трябва ми маг-лечител, а в това кралство аз съм единственият! — тя прехапа устни, засрамена, че показва слабост.

— Но ние сме тук, мила моя — Тарита и Сейра, и аз, и всички ние те обичаме.

— Но не сте магове, не можете да ми помогнете! — Елена осъзна, че бе изпищяла като някаква истерична старица и се плесна през устата. — Съжалявам, не исках да изкрещя така.

Борса отвърна търпеливо:

— Радвам се да те чуя да крещиш. Може и да не сме магьосници като теб, но със сигурност можем да ти помогнем, скъпа: можем да ти осигурим почивка, можем да те накараме да се храниш правилно, дори можем да те глезим. Нямам магия, но съм майка и баба и помагам на мнозина да се възстановят от болести вече шейсет години. Имаш нужда да излекуваш както тялото, така и духа си. Страхуваш се, че тази ти слабост сега е неизлечима. Същото се случи и със стария ми мъж, когато годините му напреднаха: изгуби всякаква самоувереност.

— Правя каквото мога, Борса…

— Да, правиш, и то прекалено много. Трябва да се щадиш повече.

Може би наистина е права. Бавно, Елена кимна.

— Трябва ти и любовник — добави Борса с докачлива усмивка.

Елена се поизправи.

— Не, определено не ми трябва — това само би влошило нещата.

— Да бе! И от къде си толкова сигурна? От четири години си тук и винаги си сама в леглото. Трябва ти любов, момиче. Любовта е една от най-добрите лечителки. Хората, които носят любов в сърцето си, имат желанието да се излекуват, имат енергията и хъса. И под любов нямам предвид непорочната, вдъхновяваща стихове любов, имам предвид потната, животинска любов — тя се изкикоти приветливо. — Соковете ти трябва да се раздвижат, момиче.

Елена се смути. Част от нея беше съгласна с Борса: маговете-лечители знаеха добре, че влюбеният човек се ползва с по-голяма гностична сила и издръжливост, но ако оставеше настрана факта, че липсваха потенциални кандидати, дори само мисълта тъкмо сега, в най-неподходящия момент, да свали стените около себе си, я плашеше в непонятни граници. Тя погледна ръцете си, сбръчкани от заклинанието на Сордел преди повече от месец. А и кой би ме обичал, когато изглеждам така? Тя отново намери убежище в дълга:

— Тук съм, за да защитавам кралицата, Борса, нищо друго не е по-важно от това.

Борса веднага прозря през оправданието й. Пресегна се и я хвана за брадичката.

— Можеш да обичаш и да бъдеш обичана. Не го забравяй, дете.

Елена сведе поглед.

— Не съм от най-обичливите. Особено сега. А и не мога да си позволя обвързвания.

— Щем, не щем, всички сме обвързани все някак, Елла. И ако отвориш очи, ще видиш че има такива, които искат да се обвържат с теб — добави тя натъртено.

— Ако си мислиш за Лори — забрави: след това, което преживяхме, той не иска да има нищо общо с мен.

— Имам основания да вярвам, че малко по малко му минава — отвърна Борса с уверен поглед.

— Какво си му казала? — попита Елена раздразнено.

— Просто отбелязах няколко неща — отвърна добродушно Борса. — И какво лошо има в крайна сметка? Той те харесва. Смел и красив е и с добра репутация. Какво точно ти пречи не мога да разбера?

Елена затвори очи, а ликът на Лоренцо, попаднал под заклинанията на Вейдия, изпълнен с омраза, предизвикана от гносиса, изплува в съзнанието й, но след това тя си спомни колко освобождаващо се почувства от целувките му, от това, че някой я желае — как успя да се отърси от оковите, в които Гървон бе заключил душата й.

Лицето й може би не издаваше много, но Борса разчете изражението му:

— Мисля, че възнамерява да дойде да те види, така че ти почивай междувременно. Току-виж ти потрябвали много сили — добави тя и й смигна.

Лицето на Елена гореше.

— Я излизай от тук, ужасна жено! Непоправима си! — извика тя, макар че след това усети от собствените си устни да се прокрадва нещо, което не бе чувала от седмици, може би месеци: смееше се.

Тарита се намръщи и придвижи една от пешките си напред, като приклещи последния кон на Елена.

— Не те бива много на табула, а?

Елена я погледна навъсено:

— Стратегическите игри винаги са се отдавали повече на Гървон, отколкото на мен — беше й трудно да се съсредоточи, чувстваше се толкова изморена, но се подобряваше.

Въпреки унижението да се нуждае от помощ, грижите на Борса и Тарита определено помагаха. От упражненията й разрешаваха само умерените тренировки по индрабадска йога, с които да възстанови гъвкавостта си. Позволяваше си дори на ден по чаша-две червено вино и й действаше добре. Възвърна руменината си, а благодарение на мазилата на Борса и Тарита, кожата й ставаше все по-мека. Косите й, макар все още късички като на мъж, вече възвръщаха меднорусия си цвят. Усещането за добро физическо здраве се възраждаше у нея.

— Още една игра? — попита я Тарита с лекото си гукащото гласче.

Елена поклати раздразнено глава:

— Нещо нямам настроение днес — призна си тя.

Тарита се подсмихна, остави настрани играта и показно драсна с нокът по стената — вече биеше Елена с четиринайсет на две, когато изведнъж на вратата се почука. Тя повдигна вежди и стана да отвори.

Не се появи отново, но пък в стаята влезе Лоренцо ди Кестрия. Изглеждаше наистина унил.

Елена обгърна тялото си с ръце.

— Лори, та това е спалнята ми!

— Да, така разбрах и аз — отвърна той спокойно. — Може ли да седна?

— Благоприличието не позволява…

Той огледа стаята с лека усмивка на лице и отвърна:

— И къде е тази госпожа Благоприличие? Не я виждам никъде — след това добави по-сериозно. — Моля те. Трябва да говоря с теб.

Елена преглътна мъчително, но кимна.

Римонският рицар седна на освободения от Тарита стол, загледа се в ръцете си, а след това срещна погледа й. Както почувства и тя по-рано, той изглеждаше изморен и угрижен.

— Каза ми да не идвам с теб на онази мисия.

— Не трябваше да ти позволявам.

— Не, нуждаеше се от мен — но трябваше да ми разкажеш повече преди това. Ако знаех по-добре на какво е способен един маг, нямаше да се изплаша така, и може би Вейдия нямаше да може да ме използва срещу теб.

Елена въздъхна тежко. Вярно е. Може би нямаше.

— Предварителната информация можеше да те накара да ме намразиш още тогава.

— Не бих могъл да те мразя — не те мразя и сега. Просто осъзнаването на какво наистина си способна ме връхлетя изведнъж. Размахването на огън беше достатъчно плашещо, но нещата, които привихте ти, Долман и Сордел… не бях подготвен за тях, а трябваше да съм. Трябваше ти да ни подготвиш, да ни кажеш какво да очакваме.

Елена извърна поглед от него.

— Не се доверяваш лесно — продължи Лоренцо, — но сега аз те разбирам по-добре.

Елена го изгледа гневно:

— Не разбираш нищо. Изнудвала съм, убивала съм и съм предавала добри и лоши хора единствено за злато: извършила съм всички грехове, за които можеш да се сетиш, и нищо не би могло да ги опрости.

— Но си казала на Борса, че си оставила вече този живот. Била си такава преди, вече не си такъв човек, Елла. Трябва да търсиш единствено опрощение от самата себе си.

Идеята за подобна лицемерна набожност подклади яда й още повече.

— Така ли било? Кажи го на всички онези вдовици и самотни майки, които съм оставила след себе си. Престъпленията ми не преминаваха без жертви, аз не убивах просто други убийци!

Той прехапа долната си устна.

— Може би когато всичко приключи, ще намериш начина да изкупиш вината си, но определено няма да успееш, ако не се съвземеш сега. Сейра има нужда от теб. Всички ние се нуждаем от теб!

— А аз не правя всичко, каквото мога, за вас! — изкрещя му тя.

Викът й отекна в малката стаичка.

Лоренцо потрепна и пое дълбоко дъх, за да изреве в отговор, но каквото и да бе намислил да каже, реши да преглътне думите си и вместо това стана и излезе от стаята.

Тя се загледа след него, тресеше се цялата, а в устата й горчеше.

Просто си страхотна, Елена. Ако Сейра дойде, със същия успех можеш и на нея да се разкрещиш.

Елена възвърна силите си навреме за събранието на съвета през седмицата на Мрачнолунието. Дворецът се препълни със свитите на провинциалните владетели. По-големият брат на Лоренцо, Масимо ди Кестрия, пристигна с цял рояк златистокожи римонски рицари, изтупани в джафски мантии — родът Ди Кестрия се нареждаше сред едни от по-успешно приспособилите се римонски благороднически домове. Ди Аранио също пристигнаха заедно с многобройните си жени. Лорд Стефан ди Аранио беше едър мъж с гладко лице и с обноски на търговец на мисия да продава коне, а браковете по сметка бяха запазената му марка. Синът му отдаде прилежно почести на Сейра, като след това се сблъска прикрито с едни от основните им съперници — местните благородници от Брокена и рода Гордини от Либис. Елена наблюдаваше с интерес как се движеха фигурите по тази нова дъска за табула, но Сейра не издаваше никакви признаци на заинтересованост.

Носеше се слух, че са наредили на Лоренцо да поднови ухажването си, и Елена осъзна, че изпитва смесени чувства относно това: въпреки че двамата не бяха разговаряли откакто го бе изгонила от спалнята си, помежду им оставаше едно объркващо, неразрешено напрежение.

Беше нощ на пълнолуние през мартроа и небето грееше в искрящо синьо. Горещината на ранно лято се диплеше на площадите и загниваше по малките улички; покрай откритите канали и долу до езерцето гъмжеше от комари, но тъй като джафи прислугата знаеше древна рецепта за приготвяне на свещи, които изпъждаха насекомите, дворецът оставаше незасегнат от тях. Брокена започваше да се изпълва отново с хора, а търговията се възобновяваше колебливо, докато търговците опипваха новата почва. Много стоки все още бяха оскъдни и народът оставаше бдителен с пресни спомени от чистката първо на Алфредо Горгио, а след това и на Сейра.

Странна гледка беше как Лоренцо ухажва Сейра. А съзнанието на кралицата-регент беше така обсебено от закони и политика, че тя не беше в състояние за непринудени разговори и танци. Ако не друго, поне се радваше на компанията му, докато се разхождат из градините, а всички останали на двора ги следяха зорко и съперниците ухажори кипяха от яд. Както винаги, Елена стоеше наблизо, като все по-ясно си даваше сметка как започва да се наслаждава още повече на лицето и държанието му и наблюдаваше недоумявайки учтивото безразличие на Сейра. По дяволите, никога не съм била пряма с мъжете, но като нищо бих действала с него, ако бях на нейно място.

— Е, какво мислиш? — попита Елена една вечер, докато слагаше защитите.

Бронзовата кожа на Сейра искреше на светлината от свещите — тя облече нощницата си и измъкна косата си изпод нея.

— За Лори ли? Не мога да го взема насериозно.

Елена изсумтя.

— Мисля, че и той го усеща.

— Да не би да се е обидил? — попита Сейра загрижено. — Не мога да си позволя да изгубим дружбата на Ди Кестрия — след това обаче добави намръщено. — Въпреки че не са взели страна по отношение на шихада, а се предполага, че са ми съюзници.

— След последните кръвопролития да останат неутрални е най-доброто, което могат да направят за народа ни. Все още са ти верни.

Сейра подсмръкна и отбеляза:

— Ако Тимори беше загинал, щяха да разполагат с достатъчно гласове, за да се сдобият с трона.

Елена я погледна изумено:

— Сейра, та те са Ди Кестрия — най-преданите сред преданите — Елена започваше да се притеснява, младото й подобие все по-често търсеше заговори навсякъде около себе си.

Сейра прочисти гърлото си звучно.

— Както и да е. Нямам намерение да се омъжвам за него, но пък вниманието му ме спасява от това да се занимавам с останалите досадници, душещи наоколо — в гласа й се усещаше отвращение.

Елена въздъхна.

— Лоренцо добре разбира това.

— Че толкова ли съм очевидна? — намуси се Сейра.

Елена се засмя:

— За мен, може би.

Сейра се изсмя тихичко.

— Бедничкият Лори. Харесвам го, наистина, даже преди си падах по него.

— Преди, но не и сега?

Сейра повдигна важно брадичка.

— Не, отдавна надживях тези неща.

— Чу й се само! — засмя се Елена. — Колко в духа на една осемнайсетгодишна да се мисли за голяма.

— Налага ми се да съм голяма — настоя Сейра. — Напълно сериозна съм: няма да се омъжа, докато Тими не стане крал.

Елена смръщи вежди:

— Но поне не мислиш ли за някакъв съюз с Ди Кестрия?

— Елла, наслушах се на подобни приказки от Пита и Пиеро и всички останали, но не ги очаквах и от теб. Ди Кестрия ни подкрепят така или иначе — защо тогава да правим отстъпки, когато имаме всичко, което желаем от тях?

Елена я погледна, леко учудена от зрялото й мислене и хладнокръвие.

— Някой трябва да предупреди горкия Лоренцо, за да не му разбиеш сърцето.

— О, не мисля, че е чак толкова привързан — отвърна Сейра безцеремонно и се вгледа учудено в Елена. — Виждам, че си си сложила грим тази вечер, Елла. Може би се надяваш да хванеш нечие око?

Елена отмахна с ръка предположението й:

— Искам да съм сигурна, че до Гървон няма да достигне слухът, че изглеждам болнаво. Достатъчно се притеснявам вече, че отсъствието ми до теб през последните няколко седмици е било забелязано.

Елена завърши последните защити и се оттегли. Пъхна се под завивките, затвори очи и извика в съзнанието си образа на едно красиво лице, което се усмихваше настойчиво и я гледаше в очите. Изграждането на тази малка илюзия не й костваше много усилия и й позволи да се съсредоточи, докато ръцете й се плъзнаха надолу по тялото. Даде си достатъчно време, леките й въздишки преминаха в задъхване и чувството сякаш малка язовирна стена се пръска дълбоко в нея я изпълни, когато достигна връхната точка.

На следващата сутрин се събуди, чувствайки се по-добре от седмици насам.

Лоренцо продължи ухажването си, с което изуми и озадачи останалите благородници, които си мислеха, че ще станат свидетели на разцъфването на една красива любов, а вместо това наблюдаваха единствено отчуждена учтивост от страна на кралицата-регент, чиито очи оставаха плътно съсредоточени върху проблемите на дневен ред.

— Какво му става на това момиче? Да не би да е пресъхнало?

— Някои обвиняват вас — съобщи убедено Тарита на Елена една сутрин.

Елена се усмихна от искреността на младата прислужница.

— И защо мен?

— Ами, някои казват, че сте прекалено властна и използвате заклинания, за да предпазите сърцето на Сейра.

— И само това ли разправят? — измърмори троснато Елена.

— О, ами други смятат, че вие самата сте я прелъстили! — изхихика се Тарита.

Елена изсумтя с отвращение. Не могат ли покварените съзнания на тези хора да родят нещо по-интересно?

Тарита се ухили:

— Всички са скандализирани от вас! Казват, че късо подстриганата ви прическа е варварска и доказва, че сте сафианка. Носи се слух и че искате Лоренцо за себе си.

Елена повдигна вежди и се пребори вътрешно с избиващата руменина по бузите си.

— Така ли?

— Е, него аз го пуснах — Тарита се подсмихна гордо. — Разправям им, че ставате разгонена като добиче, само като си помислите за него.

— Тарита!

— Така си е — чаршафите ви винаги са потни като в някой публичен дом! Трябва да ги сменям всеки ден. А и хората виждат как го зяпате! Казват, че е забавно.

През очите на Елена премина искра от гняв.

— И какво му е забавното?

— А, ами просто, че до сега почти не сте показвали интерес към някой мъж.

— И мъжете почти не са показвали интерес към мен.

— Не е вярно — всички разправят как, когато сте дошли, поне половината от рицарите са се опитали да ви вкарат в леглото. Били направили дори облог сред редиците си за това кой ще успее първи да ви прелъсти — тя се засмя с висок глас. — Мъжете винаги се хвалят много помежду си, господарке. Не винаги говорят насериозно, просто това се очаква от тях. В природата им е да се състезават един с друг.

Елена сви юмруци.

— Е, ако наистина си мислят само подобни работи за мен, могат всички да вървят по дяволите.

— Това са си просто мъжки разговори, господарке — обладайте Лоренцо, когато решите, не просто заради някаква мълва.

— Нямам никакво намерение да го „обладавам“ — отвърна раздразнено Елена и закрачи троснато към сутрешната среща на кралицата с регентския съвет.

Да бъде с Лоренцо в една стая и да наблюдава как и той влиза все по-умело в своята роля не й помагаше особено много. Той се изразяваше добре, демонстрираше добри познания за стратегическото им положение, показваше необходимите находчивост и строгост. Понякога погледите им се срещаха и Елена разбра, че й е простил. Подметна й, че трябва да си получи целувката, която му бе обещала в онази ужасна вечер, и младежка несигурност и трепети изпълниха сърцето на Елена, която смяташе, че вече е надживяла подобни емоции.

Направо си за смях, Елена. Не ставай глупава. Та той е с цели две десетилетия по-млад от теб, а и ти определено не си най-красивата жена в двореца, мислеше си Елена, но просто не можеше да удържи чувствата си.

Масимо ди Кестрия обаче все още се навърташе около брат си, убеден, че Лоренцо няма да изневери на честта на семейството им — и така Елена се озова за пореден път под ръка с него, докато се разхождаха из декоративните градини и не откъсваха поглед от Лоренцо и Сейра, а едрият земевладелец отегчаваше с безспирните си разкази за многобройната си челяд. Слънцето се спускаше бавно зад хоризонта, превръщайки се в диск от розово-оранжева светлина.

Масимо тъкмо щеше да се впусне в поредното словоизлияние, когато изведнъж замръзна на място, а ченето му увисна. Елена проследи погледа му, който отвеждаше до Лоренцо, паднал на едно коляно пред Сейра под един закътан, изящен навес от рози.

Ясният му глас се извиси:

— Кралице-регент, Сейра, ще ми окажете ли честта да станете моя съпруга?

Изражението на Сейра остана сдържано.

— Уви, Лоренцо, но не мога да приема — отвърна тя с отмерен глас. — Въпреки че компанията ти ми е приятна и родът ти е сред близките приятели на Нести, аз дадох клетва, че ще остана неомъжена девица, докато брат ми не поеме властта. Моля те да уважиш това мое обещание и знай, че имаш моето най-дълбоко уважение.

Милостиви Кор, това прозвуча по-скоро като от устата на някоя четиридесетгодишна, а не на момиче на двайсет години, помисли си Елена, а сърцето й заби с чувство на облекчение, в което не й се искаше да се вглъбява.

Масимо наблюдаваше с полилавяло лице и искрено недоумение, Елена му прошепна на ухо:

— Масимо, моля ви, оставете ни насаме — и баронът се оттегли несигурно.

Сейра погледна Елена:

— Елена, трябва да се върна при гостите ни. Би ли могла да утешиш лорд Ди Кестрия и да го увериш в правдивостта на моя обет и на чувствата ми? — тя се поклони леко, сведе за кратко последен непоколебим поглед към Лоренцо и се оттегли.

Елена пристъпи под навеса, смутена изведнъж от мисълта да се озове сама с Лоренцо.

— Ам… Лори, добре ли си?

Лоренцо се изправи на крака, извинявайки се:

— Съжалявам, Елена, че трябваше да станеш свидетел на унижението ми — той се усмихна сдържано. — Никога до сега не са ми отказвали.

— Значи често си предлагал брак? — попита Елена с равен тон.

Лоренцо се ухили ехидно.

— В интерес на истината предишните ми предложения не бяха за брак.

Елена откъсна една роза от навеса и я подпъхна в илика на жакета му.

— Поне според моите наблюдения, в двореца има много жени, които не биха представлявали голямо предизвикателство за теб, щом преживееш днешното си разочарование.

— Може и пък да търся именно предизвикателството — отвърна той, неоткъсвайки поглед от лицето й. — Когато преживея разочарованието си, разбира се.

— Не ми изглеждаш чак толкова разочарован — отбеляза язвително тя.

Изведнъж по лицето му отново се появи неувереност.

— Доня Елла, приятели ли сме отново? — той наклони въпросително глава настрани и в този миг засвири музика. — Може ли един танц? — поклони се той в покана. — Разбира се, ако рондийските магове въобще танцуват?

Елена усети опасен прилив на топлина в гърдите си.

— Не и днес, но пък от време на време поднасяме извиненията си. Съжалявам, че ти се развиках. Знам, че не дойде с лошо.

Той отново се поклони.

— Приемам извинението ти. Може ли тогава да поговорим? — попита той, посочвайки място, където да седнат сред розите.

Елена се усмихна.

— Добре, но не тук. Прекалено открито е, а ако някой от агентите на Гървон ни види да говорим, и ти ще се превърнеш в мишена.

— Вече със сигурност съм мишена, все пак съм капитан на стражата на Сейра, но разбирам забележката ти.

Двамата огледаха навеса, погълнати изведнъж от нежния аромат и ярките цветове. Целият град разцъфваше, плумерии и невени изпъстряха зеленината с бели и оранжеви цветни пръски и изпълваха въздуха с прекрасното си благоухание.

— Е — обади се накрая той, — ухажването ми към кралицата най-сетне приключи — той се усмихна и добави. — Чувствам се облекчен. Очевидно тя не беше заинтересована, а ако брат ми не се държеше като пълен глупак по въпроса, можехме да спестим тревогите на всички ни.

— Може би ще е хубаво известно време да демонстрираш публично огорчението си — предложи неловко Елена.

Лоренцо се засмя.

— Със сигурност няма друга като теб, Елена Анборн. Не съм чувал никъде по света за друга като теб. Дори и останалите ти колеги жени сред маговете не се бият, както с оръжие, така и с гносис, като теб.

— Това го знам, чувала съм го от много мъже. Но за какво го казваш сега?

— Просто защото не ме притеснява — нито това, нито който и да е от предишните ти грехове или което и да е странно умение. Не ме отблъскват и белезите по тялото ти или по душата ти. Убеден съм, че виждам добре жената под тях.

— Два пъти колкото теб съм на години и съм чуждоземка.

— И въпреки това рискува живота си, за да останеш тук — той се вгледа в нея, а лъчите на залязващото слънце попаднаха върху лицето му и го изпъстриха в бронзово, досущ като статуя на някой герой. — Семейството ми вече се е отчаяло, че никога няма да се задомя, но пък имам няколко братя, а те имат много синове. Никой не се нуждае от мен у дома.

В гласа му се усещаше безпокойство, с което тя бе съпричастна.

— Това ли искаш, да се задомиш?

— Не, когато опасността отмине, искам отново да тръгна на път — отвърна й той. — Обичам да се разхождам по нови места.

— Мислех си, че това, което искам най-много, е имение край някое езерце в Брича — и Гървон до себе си… — Но сега за народа си съм просто един предател и престъпник, издирван из целия си роден континент. Вече нямам свой дом.

— Може би тогава и ти можеш да намериш утеха по откритите пътища, доня Елена?

В съзнанието й изплува образ — самата тя, облечена в чудновата мантия, сред някакъв екзотичен храм, а до нея стоеше Лоренцо. Идеята не беше неприятна. Елена преглътна внимателно и отвърна:

— Кой знае, Лори, ако успеем да преживеем всичко това?

Той се усмихна нежно на думите й. Устните му бяха плътни и тя си спомни сочния им вкус. Но въпреки това…

Тя стисна зъби.

— Лори, трябва да ти кажа нещо.

Изражението му придоби сериозен вид.

— Защо ли усещам, че ще е нещо, което няма да ми хареса?

— Така е, няма. След Бунта в Норос, от Църквата изпратиха Гървон да унищожи група от магове, които се укриваха и продължаваха да се борят. Беше изпитание, разбира се — инквизиторите можеха да го направят и сами, но искаха да проверят дали могат да разчитат на Гървон, като го хвърлят срещу бившите му съюзници. Маговете се бяха оттеглили в един крепостен град в Шлесен. Населението на града се бе отнесло благосклонно към тях и те се бяха укрили в част от крепост, която бяха оградили и държаха под защита — при гносиса защитата обикновено е много по-силна от атаката, така че и тях трудно можеха да ги нападнат.

— Мислеха си, че са в безопасност, но Гървон първо порази тези, които можеше да достигне — хората от народа, и ги използва, за да примами маговете извън крепостта, по единично или на малки групи. Връщахме след това всеки от тях съсипан, на прага на животи и смъртта, така че да може да оцелее единствено чрез гносис. Хората от града започнаха да се плашат от досега с бунтовниците. На маговете им се налагаше да изразходват все по-голямо количество гносис енергия, за да поддържат живи ранените и това скоро ги пречупи. Разцепиха се на малки групи, а ние ги унищожихме един по един.

— Мислиш, че ще направи същото и тук ли?

— Знам, че ще го направи. Най-близките до мен и Сейра хора ще са първите мишени.

По лицето му нямаше следа от страх, а само спотаена решителност.

— Откъде нападахте?

— Криехме се в самия град. Никой не знаеше, че сме там.

— А каква беше твоята задача? — попита мрачно той.

— Гървон обича да разполага с вътрешни хора. Моята задача беше да посявам едва доловимо разногласие и да разгласявам подвеждаща информация — тя въздъхна. — Все пак ставаше дума за наши стари приятели, не беше никак трудно. Вярваха, че съм една от тях до самия край.

Лоренцо изглеждаше умислен.

— Тоест, смяташ, че той ще ни нападне по този начин и сега: ще ни раздели и вземе на прицел един по един? — той въздъхна тежко и Елена съзря страха в очите му: безпокойството на командващия, разтревожен за подчинените си. — Дали вече има вътрешен човек сред нас?

— Винаги ще има хора в двореца, до които вече се е добрал с ноктите си. Където и да отиде, Гървон разкрива най-мръсните тайни на хората — изнудва придворни и прислуга за техни предишни кражби, изневери и прегрешения.

Лоренцо срещна погледа й.

— Как бихме могли да го предотвратим, доня Елена?

— Като преградим част от двореца за своя безопасност. Като ограничим достъпа до защитената зона и постоянно редуваме хората, които пристъпват в нея. Като бъдем крайно бдителни. С това може и да го затрудним, но няма да е достатъчно, за да го спрем. Трябва също така да търсим начин за контраатака, когато и където можем. Трябва да използваме очите на народа. Трябва ни помощта на Мустак ал-Мадхи.

— Не можем да имаме доверие на Мустак. Той оглавява най-голямата криминална джафи групировка в цял Джавон.

— Тъкмо това го прави идеален съюзник. Ще ни осигури поглед към места, които не можем сами да достигнем. Гървон най-вероятно е наблизо, заедно с останалите от шайката си. Повечето от тях, с които работех и аз, вече са мъртви. Най-вероятно няма да познавам повечето от новите. Възможно е и да е намерил ново тяло за Сордел — изведнъж, дори и под огрения от слънцето навес, сенките започнаха да се движат като дебнещи пантери. — Да вървим вътре.

Тъкмо когато преминаваше покрай него, Лоренцо я хвана за раменете. Усети ръцете му — големи и силни ръце на рицар, топли през дрехата си.

— Елла, ами ние?

Вяха равни на височина. Очите й попаднаха право срещу неговите и тя се опита да разчете погледа му.

— Има ли нещо такова като „ние“?

Не й отговори или поне не чрез думи. Вместо това едната му ръка прихвана тила й, а устните му се притиснаха в нейните. Въздишка на учудване се отрони от отворените й устни, които срещнаха вкуса на неговите. Топлина, вкус на вино и сладост се изляха с нахлуващия му език, който се докосна до нейния и след това се отдръпна. Тя се опита да се изтръгне, но осъзна, че няма волята да го стори.

— Е — дочу се от издиханието му, — ти ще ми кажеш, Елла, amora.

Amora… любовница… Сърцето й запрепуска. Почувства се напълно гола пред погледа на меките му кафяви очи. Искаше й се да избяга, да се скрие, да не й се налага да преминава през това.

— Не предложи ли току-що брак на друга, Лори?

Той въздъхна:

— Беше просто преструвка и ти добре го знаеш. Чувствата ми към теб обаче са истински.

Тя преглътна мъчително.

— Лори, да се обърнеш към мен толкова скоро, след като Сейра ти отказа, ще предизвика скандал и ще ни постави на тепсия на Гървон, като някой труп пред гладен чакал. Не бива да ни виждат заедно.

Той я погали по бузата.

— Тогава няма да ни виждат заедно.

Само мисълта разпали кръвта й.

— Като някой странстващ рицар ли трябва да те спечеля? — прошепна той в ухото й.

Ръцете му я галеха по раменете, неотклонно, съблазняващо.

— Не съм по поезията и танците — отвърна тя в неуспешен опит да прозвучи незаинтересовано.

— А по какво си тогава?

Очите й срещнаха неговите, тя призова цялата сила на волята си и затвори сърцето си.

— По абсолютно нищо.

Той въздъхна леко, не се почувства отблъснат ни най-малко.

— Все още ми дължиш една целувка, Елена.

— Току-що си я получи.

И беше невероятна, призна си наум тя.

— Но не ми се наложи да си я поискам — отвърна той.

Усмивката му проблесна, той се поклони и си тръгна.

След като отхвърли предложението на Лоренцо, Сейра се оттегли в стаята си. Елена се присъедини след това. Принцесата изглеждаше изтощена.

— Елла, къде беше? — попита тя. — Не ми харесва, когато не си близо до мен.

— Добре ли си?

— Нищо ми няма. Масимо е разстроеният, не аз — тя сви рамене. — Все някак ще го преживее — по лицето й обаче пробягна съмнение. — Ди Кестрия винаги са били верни — прошепна си тя, сякаш да се успокои.

След това вдигна поглед към Елена, а по лицето й се изписа раздразнение:

— Значи от утре всички млади мъже отново ще се съревновават да получат вниманието ми. Колко досадно!

Елена се загледа в нея:

— Сейра, всичко наред ли е?

Сейра се свлече на леглото си и започна да придърпва разсеяно роклята си.

— Не — аз не съм наред!

Елена седна до нея и я прегърна през раменете.

— Скъпа моя, какво въобще би могло да не ти е наред?

Сейра разтърка усилено очи, отскубна се от прегръдката на Елена и седна срещу нея.

— Така ми каза Масимо, след като отказах на Лоренцо — веднага си взе думите обратно, но аз съм сигурна, че го мислеше.

Елена присви устни.

— Какво ти каза?

Сейра сведе засрамено глава:

— Попита ме дали баща ми е знаел каква сафианска кучка е създал.

Елена зяпна, останала без думи. Как смее, арогантно му мършаво копеле такова — ще го кастрирам, само да ми падне…

— Не танцувам и не завързвам глупави разговори с младите рицари, както правят останалите жени, и те решават да си правят груби шеги с мен — лицето на Сейра се изопна. — Мислят си, че всяка жена, която не е безразсъдна кобила за разплод, е ненормална. Защо не могат да разберат, че просто се опитвам да предпазя кралството?

О, Сейра, мило момиче, добре дошла в моя свят. Мъжете никога не пропускат да се присмеят на жените, които искат да носят меч.

— Наслушала съм се на подобни изказвания през целия си съзнателен живот, Сейра — започна тя с мек глас. — Хората — мъжете в частност, се чувстват застрашени от всеки, който не се вписва в установените норми.

— Интересувам се от политика и търговия, не от поезия и танцови стъпки — заяви Сейра.

— Знам, но Сейра, и двете с теб сме слушали подобни глупости преди. Какво значение има въобще?

Сейра отпусна безпомощно глава.

— Имам нужда хората ми да ме обичат, Елла. Ако се обърнат срещу мен, родът ни е изгубен. Няма да се откажа така лесно от независимостта си, за да могат Ди Аранио и Ди Кестрия да осъществят безкръвния си преврат чрез брак. Знам, че бароните не искат някаква си жена да е регент. Искат Тими да попадне като кукла в ръцете им, но аз няма да го позволя.

Елена се почувства неловко. Не можеше да се каже, че е особено веща в ролята на милостивия изповедник, но беше почти убедена, че Сейра все още крие какво наистина я разстройваше.

— Знаеш, че са такива — и няма да се променят. Но целите им съвпадат с твоите: те също искат Джавон да е отново силен и обединен, така че ще те подкрепят. Но имаме други грижи, Сейра.

Тя й обясни за подходите, които Гървон вероятно щеше да използва и двете седнаха да вечерят заедно в гостната на Сейра и да обсъдят как да запечатат кралските кули и да сведат до минимум заплахата за сигурността им. Елена осъзна че е станало полунощ, чак когато камбаните отброиха шест удара. И двете се прозинаха.

Сейра задържа ръката на Елена, когато тя се изправи да си върви.

— Grazie, благодаря ти, Елла-amica — придърпа я към себе си и я прегърна. — Винаги се успокоявам, когато съм с теб.

— Удоволствието е мое, Сейра. Имаш ли нужда от помощ да се измъкнеш от тази рокля?

Сейра се изправи, протегна се и отново се прозя.

— Да, моля. Бедната Тарита сигурно вече спи дълбоко.

Елена й помогна да се облече с нощницата си и я помилва по дългата черна коса.

— Толкова си красива, Сейра — каза нежно тя. — Когато срещнеш мъжа за теб, той ще бъде един страхотен късметлия.

Думите й отново разстроиха Сейра и тя стисна ръката й.

— Толкова съм изплашена, Елла — ами ако наистина това, което казват за мен, е вярно? — прошепна тя. — Ако наистина е някаква болест?

Елена се намръщи:

— Не е никаква болест, Сейра, хората се раждат така. Римонската императрица Клаудия, например, е била една от най-великите владетелки, а е държала цял харем от момичета само за себе си — тя събра смелост да попита. — Мислиш ли, че си сафианка?

Сейра сведе надолу глава:

— Не знам — отвърна тя неуверено. — Защо не мога да пожелая момчетата, които хвърлят в краката ми? Всичките до един са привлекателни, добре сложени и чаровни. Какво не ми е наред?

— За пръв път вкусваш властта и силата и очевидно им се наслаждаваш, Сейра. А всичките кандидати просто ти изглеждат като някаква заплаха за тази власт и това е. Съмнявам се, че дори ги виждаш като мъже — за теб те са просто поредните пешки върху полето на политиката.

— Но не ги намирам дори и малко привлекателни.

— Сейра, мила, та ти си на колко — осемнайсет години, нали? Още си малка. Много хора не проявяват интерес към противоположния пол преди двайсетте си години. А ти премина през много повече, отколкото би трябвало за някое младо момиче като теб, и се справяш чудесно. Имаш много по-важни неща на главата от това дали сърцето ти забива лудо, когато някое момче ти се усмихне. И честно да ти кажа, радвам се, че не е така.

Сейра сведе глава и кимна примирено:

— Съжалявам. Ще заспивам вече. Благодаря ти.

— Лека нощ, Сейра — отвърна Елена и се запъти към своето легло, чувствайки се емоционално изцедена.

Споменът за Лоренцо изплува пред очите й, докато се пъхаше под завивките. Сънува как предлага брак ту на нея, ту на Сейра, докато не се превърна в Гървон Гейл с нож в ръка. Той замахна и отсече и за миг Сейра лежеше мъртва, а Елена се вгледа с недоумение и ужас в кинжала, забит в собствената си гръд. Събуди се, несигурна дали това беше просто кошмар или предзнаменование.

Гървон Гейл седеше на стола си напълно неподвижен, като гущер, прилепнал за някоя стена, страхуващ се да помръдне, за да не го забележи някой хищник. А за мъжа на отсрещния стол определено можеше да се твърди, че е хищник. В порутената стаичка, която двамата споделяха, нямаше никакви други мебели. Каменната стена се рушеше, в ъглите лазеха всякакви буболечки и се носеше воня на плесен и изгнило.

Другият мъж оплиташе нишки от светлина с пръстите си. Не изглеждаше като изтезател, но репутацията му надвисваше подчертано над него.

Великият магистър на Инквизицията Фраксъс Таргон беше спретнат и чист, толкова префинен, че се бръснеше по два пъти на ден. Заглаждаше тънките си руси коси и мустаци с крем, въпреки съсипващата пладнешка жега. Приличаше на някакъв дребен търговец. Единствено бледите му, почти бели очи издаваха студената далечност, която го делеше от живота. Погледът му беше напълно безизразен, напълно безчувствен. Сякаш можеше да изтръгне сърцето от гърдите на човек така невъзмутимо, сякаш смачква хлебарка на пътя си. Рът Сордел поне определено мислеше така — скарабеят, в който сега се помещаваше душата му, не бе помръднал от джоба на Гейл вече с часове.

Нишките от светлина се размърдаха, а инквизиторът свали ръце и се намръщи. Отново някой блокираше опитите му за гадаене, Таргон можеше без проблем да разбие защитите на Елена, но това би означавало още в същия миг да събудят бдителността й, затова за момента можеха само да опипват почвата и да разчитат на малката мрежа от шпиони на Гейл в двореца. Никой от тях не заемаше висока позиция или можеше да пристъпи към нападателни действия, но поне бяха вътре.

— Бъдете внимателен, да не ви усетят — Гървон предупреди кисело инквизитора.

Агентите му му съобщиха, че между Елена и капитана на стражата на Сейра Нести — Лоренцо ди Кестрия, се е заформило приятелство. Твърдяха, че е просто приятелство, но само при мисълта стомахът на Гървон се свиваше.

Не е ревност. Става дума за чест и за това как ще кастрирам и изкормя този мъж.

— Далеч не е достатъчно способна да улови опитите ми за проучване — измърмори инквизиторът. — Предпазливостта ви започва да ме изнервя, Гейл.

— Трябва първо да подсигурим позицията на Койн — настоя той.

— Ако само премахнем онази Анборн, няма да има какво да ни спре.

— Така е, но из цял Джавон ще избухне бунт срещу всичко рондийско. Единствено продължителното господство на регентството на Нести подсигурява това да не се случи.

Със сигурност Императрицата майка ви е споменала за това, помисли си той ядосано.

— Да, Императрицата майка ми каза за това — каза Таргон, отговаряйки на забележката, която Гейл смяташе за неприкосновена мисъл в главата си, и някак по-студено добави. — Може и да разигравате жалките си игрички на крал на всички решения и да си мислите, че сте много способен и прозорлив, но аз бях издигнат в Първонаследник от самия Магнус Сакрекьор и смятам да действам, както аз преценя за добре. Когато реша да нападна, ще нападна, а вие по-добре се молете да не сте ми на пътя — инквизиторът се облегна на стола си. — Междувременно, господин шпионски майсторе, смятам, че вече е крайно време да предприемем настъпление. Местните бандити ви издирват от къща на къща. Време е да им дадем малко почивка.

Гейл удвои защитите около съзнанието си и поклони почтително глава.

— Вие ли ще го започнете?

Таргон кимна:

— А тогава вие ще се захванете с принцесата — усмивката му никога не достигаше очите му. — А сега ме оставете сам и пратете слугинчето при мен — очите му бяха неразгадаеми. — Трябва да продължим с обучението й.

Сейра Нести седеше на отворения прозорец, а ароматът на нощта се просмукваше в стаята й. Елена постави защитите — Сейра видя как закрилницата й издига снопове светлина, които ги обгърнаха като решетка, и нищо отвън не можеше да ги прекрачи. Сега тя се вгледа в нещо, което кацна на перваза съвсем наблизо отвъд невидимата защита. Гарван ли беше?

— Къш! — извика тя. — Махай се оттук!

Но вместо това птицата извърна черното си като мънисто око към нея и се преобрази.

Всичко стана изведнъж: в един миг пред нея стоеше голяма черна птица, а в следващия вече беше мъж в сиви дрехи. Тя отвори уста, за да изпищи, но мъжът вдигна пръст към устните си и прошепна:

— Шшш, почакай — той вдигна ръка сякаш да я докосне, и защитата проблесна в заплетена мрежа от синя светлина. — Виждаш ли, не мога да те стигна. Проекционният ми образ не може да пробие защитите на Елена. В пълна безопасност си.

Тя знаеше кой е той.

— Вие сте Гървон Гейл.

Мъжът наведе глава.

— Да, аз съм.

Сейра се вгледа в него и потрепери. Трябва да извикам Елла…

Гейл вдигна успокоително ръка:

— Дойдох само да поговорим.

Тя преглътна. Врагът й, толкова близо до нея — какво да направя?

— Защо ми е да говоря с вас?

— А защо не? Не мога да те нараня, затова, моля те — чуй ме само. Ще бъда кратък — от лицето му се излъчваше искреност. — Не ти желая лошо, Сейра, нито пък искам да нараня малкото ти братче.

Сейра си спомни, че в момента Елена най-вероятно прави вечерната си тренировка.

В името на Сол и Луна, разговарям с врага си! Може би мога да измъкна нещо от него…

С чувство на вина, сякаш изневерява на самата себе си, тя се огледа, за да се увери, че е сама.

— Вие убихте семейството ми. Как бих могла да ви вярвам?

Гейл изглеждаше тъжен, почти сякаш се разкайва:

— Беше ми наредено да отстраня Джавон от шихада. Нямах друг избор. Ако смекчиш политиката си относно шихада, мога да подсигуря безопасността ви — твоята и на Тимори.

Сейра пламна от яд:

— Народът ми никога няма да го позволи — нито съвестта ми.

— А когато целият ти дом се превърне в пепел и всички, които са заложили бъдещето си на теб, са мъртви, как ще се чувства съвестта ти тогава, а?

Тя си пое дълбоко дъх. Само с едно изречение той успя да достигне до дълбините на най-големите й страхове.

— Елла? — извика тя с треперещ глас.

— Елена тренира в Нефритената кула — освен ако не е някъде другаде, заета с Лоренцо ди Кестрия — добави лукаво той.

Това е изпитание и аз няма да се поддам. Но смътното усещане за страх, което думите му породиха у нея, предизвика нов изблик на гняв:

— Елла посече сидийската ви курва! — изрече разпалено тя.

Гейл се усмихна невъзмутимо.

— Момиче, Елена Анборн сее унищожение навсякъде, където отиде. У нея няма капка милост или разкаяние. Мислиш си, че я е грижа за теб? Винаги е мислила само за себе си и за никого другиго — в гласа му имаше болка, дори скръб. — Мога много да ти разказвам за нея, момиче.

Думите му разбуждаха всички нейни страхове и тя се опита да ги пропъди.

— Лъжете!

— Успокой се, момиче.

— Rukka-tu, Neferi!

— Що за думи от устата ви, принцесо! — изрече снизходително той. Стоеше пред нея, носейки се свободно във въздуха. — Сейра, имаш право на избор: застави Джавон да застане на страната на Похода и ти и твоето семейство ще заживеете в благоденствие. Или се присъедини към шихада и ще изгубиш всичко.

Тя отвори уста, за да отвърне, но той вече беше изчезнал. Залитна назад към креслото си и потъна в него, присвита на кълбо като дете.

Когато Елена дойде малко по-късно, току-що изкъпала се и сияеща, Сейра си даде сметка, че Гейл не я бе излъгал за нея и Лоренцо. Не можеше да определи какво точно в мисълта за закрилницата й в обятията на първия й рицар я смущаваше, но знаеше, че не й харесва. И тя така и не спомена за посещението на Гейл.

24.
Разцвет

Магия

Понятието „магия“ се употребява погрешно от невежите по отношение на всички проявления на гносиса. За един маг, терминът обозначава насочването на чистата енергия в огнена струя, защитни прегради или движещи се предмети. „Магическият лъч“ е ценно и често смъртоносно оръжие; защитата е от жизненоважно значение за всеки маг в застрашаваща живота му ситуация, а „телекинетичните“ приложения на „магията“ са безбройни. Овладяването на магията е първа, най-важна задача за всеки ученик.

Ардо Акциум, изследовател, Брес 518 г.

Йебусалим, Дхаса, Антиопия

тани (апрафор), 928 г.

три месеца до Лунния отлив

Домът Мийрос бе почти погълнат от празнично настроение, когато магът-лечител потвърди бременността на Рамита. Антонин Мийрос свъсен открито се просълзи от щастие и прослави съпругата си като някоя богиня апсара, изпратена му от небесата. Повтори й десетки пъти, че е най-смелата и най-прекрасна съпруга в историята на цялото човечество, а добрината му още повече смекчаваше сърцето й към него.

Но също така и удвояваше чувството на вина и срам у нея и Рамита усещаше как безпокойството я побърква. Изведнъж градът беше изправен пред страха, породен от все по-честите слухове за раздвижването на армиите на кешите, а засилените мерки за сигурност отхвърляха възможността за каквито и да е посещения. Находчивостта на Хурия обаче не стихваше и тя принуди Рамита да се помоли на Мийрос да допусне отново чейла от храма на Омпрасад, който да запали свещи в дома им за мир и сигурност. Така Джай и Казим посетиха Дома както му беше редът, отправиха няколко импровизирани молитви до омалистките богове и седнаха да пият чай във външния двор. Рамита отчаяно желаеше да говори с Казим и едва запазваше самообладание, но Казим очевидно бе изпълнен с друга, по-различна нужда. Той не спираше да хвърля погледи през рамото й към вратите, но прислугата сновеше нестихващо наоколо.

— Успокой се, Казим — изсъска му Хурия на лакхски. — Държиш се като бик в размножителния сезон.

— Че аз съм си бик! — отвърна натъртено той. След това се вгледа в Рамита и изстена: — Как си, любов моя?

— Как мислиш, че съм? Бременна от погрешния мъж, в постоянна опасност да ме разкрият и убият с камъни, в град, в който всеки момент може да избухне война! — истерията заплашваше да я пречупи всеки миг. — Трябва да говорим Каз, а не да се въргаляме в леглото.

— Но, Мита…

Рамита почувства внезапен порив да го зашлеви.

— Чуй ме! Ще родя дете, може би дори повече от едно, ако кръвта на майка ми не изневери на себе си, и когато съпругът ми разбере, че не са негови, ще му се наложи да ме предаде, за да ме убият с камъни. И грешиш, ако мислиш, че няма да тръгне да търси и теб! Може и да е стар, но той е Антонин Мийрос и без усилия ще те разкъса на парчета — гласът й се сниши до тихо съскане. — Трябва да избягаш, Каз — отиди у дома, където и да е, но просто си тръгни оттук.

— Никъде не отивам без теб, Мита. Обичам те… — гласът му отекна достатъчно високо, за да достигне до ушите на прислугата. Хурия му изшътка.

На Рамита й се прииска двамата да не се бяха появявали при тях.

— Каз, моля те, чуй ме: единственият ти шанс да оцелееш е да заминеш далеч оттук, където той няма да те намери. Моля те, върви — нямаш представа колко ужасно е тук. Той е толкова щастлив, а аз се отвращавам от себе си, че трябва да го лъжа и да се преструвам. Всеки миг някоя моя случайна мисъл би могла да ни разкрие. Едва издържам. Единственият начин да понеса всичко това е да знам, че си в безопасност. Следващия път, когато Хурия дойде при вас в храма, тръгнете и тримата. Моля те, ако наистина ме обичаш — тя беше на път да се разплаче.

Казим остана равнодушен:

— Не, Мита, ще намерим друг начин. Имам приятели, които могат да ни помогнат. Не е нужно да те оставяме сама тук.

— Не мога да дойда с вас, Каз. Вас може и да не подгонят, но след мен със сигурност ще тръгнат, без значение чии мислят, че са децата, които нося. Никой мъж не би позволил невярната му съпруга да опетни името му.

— Никой от вас не мисли разумно — обади се Джай с тих глас. — Открих жена, която може да премахне нежеланите деца от майчината утроба. Ако можем да я доведем тук, представяйки я като акушерка…

Хурия го изгледа с насмешка:

— Антонин Мийрос никога няма да допусне някаква улична дърта чанта от източните квартали да припари до Рамита и безценните му бебета, глупак такъв. Има си маг-лечител, който да я наглежда.

— Ами ако доведем жената в храма на Сивраман и Рамита също го посети?

— Да, и стражите просто ще седят и ще наблюдават как някаква си жена завира пръчка между краката на Рамита, нали? И всичко това, ако предположим, че Мийрос въобще й позволи да напусне двореца сега, когато е бременна — Хурия изгледа Джай. — А за какво въобще ти трябваше да търсиш такава жена? Да не би и твоята Кайта да е надула балона?

Джай кимна нещастно, а Рамита се почувства сякаш някой я бе ударил силно в гърлото.

— Вярно ли е, Джай? Че Кайта е бременна? О, милостива Парваси, не мислите ли с главата на раменете си, момчета? — тя се изправи. — Вървете си. Никакви мъже не сте, вие сте още деца.

Казим я хвана за ръката и се огледа. За щастие, слугите си разговаряха помежду си и не им обръщаха никакво внимание.

— Не, Мита, чуй ме. Имам план.

— Имаш план ли? Две последователни мисли, които образуват логическа последователност? Не мисля, че е възможно — какво, по дяволите, въобще видях в теб, глупак такъв? — изсъска грубо тя.

Казим се изчерви.

— Мита, правим всичко това, заради теб — обичам те, знаеш това. Имам план и познавам добри хора, които ще ни помогнат — той се наведе по-близо. — Не губи надежда. Дръж се само още няколко седмици и всичко ще се разреши.

— И как по-точно? Какъв е този твой план?

Казим се приведе по-близо до нея, изражението му беше сериозно.

— Ще го убием.

Рамита усети как пребледнява, а костите й омекват. Не, не — това не е правилно. Невъзможно е. Това е чисто зло. Не…

— Не можеш да го направиш — прошепна тя. — Не може.

Казим поклати глава, неразбрал думите й:

— Не се притеснявай, всичко ще е добре обмислено. Можем да се справим — от гласа му бликаше потиснато вълнение. — Ще го убием и ще се превърнем в герои на шихада.

В надвисващия мрак, съпругът й лежеше зад нея, притиснал тяло в гърба й и увил ръка около нея. В стаята беше топло, въпреки че слънцето бе залязло и единствено сребристият отблясък на намаляващата Майка Луна осветяваше наоколо. Изминаха три седмици, откакто бе видяла за последно Казим и Джай. Трябваше да прокърви тези дни, ако не беше бременна, но това, разбира се, не се случи. Дори отсега коремът й започваше да се подува. Всяка сутрин се събуждаше с гадене, а гърдите й станаха чувствителни. Сигурно нося две, дори три деца, както мама.

Същата вечер, за да отпразнуват, Мийрос донесе прашна бутилка вино и склони Рамита да се наслади на чаша от опияняващата бледокехлибарена течност, чийто вкус се оказа божествен — бяло „шард“, сорт от Брес, беше пояснил той.

— Да пием за зачеването на нашите деца, съпруго!

Беше толкова видимо освободен от грижите и така щастлив, че Рамита осъзна, че започва да се привързва истински към него. След това, преди да проникне нежно в нея, боравейки внимателно с пръсти, той й донесе повече удоволствие, отколкото тя някога бе изпитвала с тялото си. Въпреки вината и страха, които я изпълваха, тя се наслади на дълги мигове на блаженство в съчетаването им.

— Нали няма да нараним децата? — попита разтревожено тя, но той просто се засмя и я увери, че не е възможно.

Изведнъж той се повдигна с решителен поглед в очите:

— Съпруго, трябва да ти кажа нещо.

Тя също се поизправи.

— Какво има? — попита тя угрижено.

Той я погали по ръката.

— Не се тревожи, добри новини са. Изчаквах докато състоянието ти се установи със сигурност, но вече не мога да отлагам. Извинявай, че не ти казах по-рано, но има нещо, което трябва да знаеш, нещо, което се поражда, когато мъж маг се съчетае с жена немаг. Когато майката носи детето в утробата си, помежду им се споделят тъкани и по този начин гносисът разцъфтява в майката. Обикновено е временно и почти незначително, така че не оказва някакъв голям ефект. Но тъй като аз съм Първонаследник, а ти най-вероятно носиш две деца, мисля, че разцветът ще е силен и ще остане постоянно.

Рамита седна и прегърна коленете си.

— За какво говорите, господарю? — прошепна тя.

Не разбра напълно думите му, но изглеждаше като нещо важно за него.

Мийрос сложи ръка върху нейната, като че ли да я успокои:

— Казвам, моя добра и смела съпруго, че след няколко седмици първите проявления на разцвета ще са налице.

— „Разцвет“ ли? Какво означава това?

— Разцвет на гносиса, скъпа съпруго. Ще се сдобиеш с гносис и ще станеш маг.

25.
Чакалите на Ахм

Вторият Поход

Първият Поход през 904 г. беше впускане в непознатото, но през 916 г. вече знаехме в какво се забъркваме. Ордо Коструо бяха изгубили предишното си надмощие и мостът се контролираше от Инквизицията. До тогава в Йебусалим вече разполагахме с десетки хиляди войници, цивилни и преминали към корианството, обсадени, но устояващи стоически. Хебите бяха сломени. Врагът ни сега бяха кешите. След като ги победихме в битка, те прибягнаха до организирани метежи. Трябваше да им отвърнем подобаващо. Първият Поход може и да се издига славно в историята, но Вторият представляваше просто една загубена невинност. Свеждаше се до „убий или бъди убит“.

Генерал Грен Пакарион, Брича IX, мемоари, 920 г.

Един път не беше ли достатъчен? Не, защото гладът на Шайтан е неутолим.

Проповедник Гизек от Басаз, 916 г.

Йебусалим, континента Антиопия

тани (апрафор), 928 г.

три месеца до Лунния отлив

Хадишахът разполагаше с много обезопасени леговища и скривалища, разпръснати из града, и в един пазарен ден през третата седмица на тани Джамил заведе Казим и Джай в едно от тях. Напрежението по улиците нарастваше, а легионерите продължаваха да патрулират във все по-голям състав. Всемогъщите рондийци ставаха неспокойни и целият град го усещаше.

— Страхуват се от Хадишаха повече от всекиго — разказа им Джамил.

Жестокостта на чакалите на Ахм беше легендарна — отвличаха рондийски деца и изпращаха осакатените им тела, след като получеха парите за откупа. Запалваха живи заловените в плен легионери. Много хеби ги смятаха за прекалено крайни в действията им, за неамтехиани, но Хадишахът продължаваше да се бори, когато много други се оттегляха, и въпреки че народът осъждаше постъпките им, цяла северна Антиопия се възхищаваше от успеха им. Докато султаните преговаряха уклончиво, Хадишахът действаше във войната.

Когато Хурия връхлетя, загърната с бекира-наметало, Джамил и Казим тренираха. По петите й я следваха пазачите на скривалището. Носеше много важни новини и настояваше главнокомандващите на Казим да я изслушат и така десетина минути по-късно Джамил ги поведе през подземни коридори в широко, студено помещение, осветено единствено от пламъка на мъждукащи главни. Рашид седеше с присвити крака на председателското място на дълга и ниска маса, обрамчена с плоски възглавнички за седене. Изглеждаше напрегнат. Джамил му се поклони ниско.

— Господарю, това е Хурия Макани, личната прислужница на Рамита Мийрос.

Хурия се свлече на земята в поклон, но Казим виждаше преценяващия й поглед.

Рашид я огледа с интерес.

— Джамил твърди, че имаш новини относно някакво развитие, така ли е, момиче?

Хурия заговори бързо с уплаха в гласа:

— Господарю, магьосникът е казал на господарката ми, че тъй като носи детето му, самата тя ще се превърне в маг. Тя ми обясни, че е като някаква зараза. Възможно ли е това?

Казим изпъшка несъзнателно:

— Не!

Рашид поглади брадичката си.

— Доколкото знам жените, носещи детето на маг, се сдобиват със слаб и временен контрол над гносиса. Това е всеизвестен факт.

— Но Мийрос е казал на Рамита, че при нея ще е силно и за постоянно — настояваше Хурия.

Рашид и Джамил размениха подозрителни погледи.

— Никога не съм чувал… Ще трябва да направя няколко допитвания — той изгледа Хурия с все по-голям интерес. — Много разумен ход, че дойде веднага при нас, момиче. А как се чувства господарката ти?

— Прекалено е объркана, господарю. Все още не знае кой е бащата на децата й. Ако баща е господарят, съвсем скоро би трябвало да се появят и първите признаци на „гносис“ — тя погледна умолително Джамил. — Израстваме с убеждението, че магиите произтичат от съприкосновение с демони, но моята Рамита е добър човек, господарю! Не е виновна тя, че беше избрана от Антонин Мийрос!

Очите на Хурия се напълниха със сълзи, но Казим познаваше добре сестра си: тя не плачеше без причина.

Умът на Казим препускаше. Как беше възможно неговата мила Рамита да бъде отровена по този начин? Но пък…

— Най-вероятно всичко това не би било от значение, сестричке — аз съм бащата на детето, а не Мийрос.

Хурия го погледна жалостиво:

— И така да е, братко, какво от това? Лорд Мийрос каза, че признаците ще започнат да се проявяват до следващия месец. Какво ще стане, ако не са налице?

Казим най-сетне осъзна за какво говори тя и усети как стомахът му се преобръща.

— Трябва да нападнем…

Рашид закърши пръсти и отвърна раздразнено:

— Мълчи, Казим Макани. Остави ме да помисля! — той се изправи и започна да крачи изнервено. — Антонин Мийрос ще замине за Дома Коструо за цялата идна седмица, а след това една седмица ще заседава във вътрешния кръг при Саутпойнт. Да нападнем директно стареца би било самоубийствено. Единственият начин е да го изненадаме в леглото му, а единственият човек, който може да го стори, е съпругата му — той извърна поглед към Хурия. — Ти си най-близка с Рамита Анкшаран. Съобщавала си, че е жестоко малтретирана. А дали симпатизира на нашите цели?

Казим се обади:

— Рамита го мрази…

Рашид отново вдигна ръка:

— Мълчи, Казим! Попитах сестра ти. Не се обаждай, ако не съм те попитал — той отново погледна Хурия внимателно. — Кажи ми и бъди искрена.

Хурия погледна Казим и сведе глава надолу:

— Не са малтретирали Рамита. Съпругът й се отнася добре и е мил с нея. Тя е привързана към него. Не мисля, че би ни предала, но някак тя… привикна с него — тя вдигна поглед към Казим. — Съжалявам, братко. Не исках да те нараня, като ти кажа, че тя все пак изпитва чувства към него.

В един напрегнат миг на Казим му се прииска да я зашлеви силно.

— Не ти вярвам. Тя… когато аз и тя… Тя ме желаеше! И го мрази, сигурен съм!

Очите му искряха жлъчно.

Рашид не извърна поглед към него.

— Значи не вярваш, че можем да разчитаме на нея? — обърна се той настойчиво към Хурия.

Тя отвърна плахо:

— Рамита обича Казим, но не мрази Мийрос. Иска да избяга и да заживее с Казим, но ако може да го стори без да предизвиква смъртта на съпруга си, ще е много по-щастлива. Тя не е човек, който би могъл да убие някого.

— Би ли отворила вратата на Казим, ако знае, че ще носи нож в себе си?

— Вероятно, господарю, но не съм убедена. По-сигурно би било, ако аз му отворя вратата.

Хурия погледна Рашид право в очите и въпреки огорчението си, Казим се удиви от дързостта й.

— О, значи би станала нашият стражар, така ли? — в гласа на Рашид се усети пресмятаща нотка.

Хурия дори не потрепна:

— Смятам, че бих могла да ви служа, господарю.

Казим разпозна поведението й още от времето им на Аруна Нагар: пазареше се с преструвки и безочие, но с известно знание за истинската цена на стоките си.

Рашид се усмихна едва доловимо. Той се приведе напред, а очите му някак просветнаха с бледосиня светлина и Хурия внезапно се вцепени. Нещо бе преминало помежду им. Истински уплашена, тя прехапа устни. Рашид се изсмя гръмогласно.

— Интересно съзнание имаш, момиче. И да, очевидно щом и аз използвам гносиса, той не произхожда от демоните от Ада.

Тя се изчерви, все още изпълнена със страх, но и някак доволна, сякаш току-що бе направила облог и бе спечелила.

Рашид се обърна към Казим:

— Сестра ти има кръв като твоята, Казим, и несравними умствени способности. Ще я подложим на същото обучение като теб.

Казим изгледа Хурия. Да получи менталното обучение в Хадишаха — че за какво й е притрябвало? Хурия се усмихна сдържано и каза:

— Самият Мийрос вече ме научи на няколко техники за защита на съзнанието, за да не могат враговете ни да научат за делата му чрез мен.

Рашид я погледна преценяващо и плесна с ръце:

— Много добре, ще действаме по плана. Казим, ще започнем веднага с последните приготовления и ритуалното ти посвещение. Когато Мийрос се върне от Саутпойнт, вече ще си готов. Хурия, ти ще бъдеш нашата връзка, която ще ни помогне да проникнем в Дома Мийрос. Междувременно трябва да успокояваш господарката си и да я държиш настрана от случващото се. Смятам, че на този етап не можем да й се доверим да запази тайната ни — той погледна предизвикателно Казим, който остана безмълвен. — Важно е Рамита да не се смущава или да изпада в паника, ако не прояви никакви признаци на магьосническата кръв. Ние също ще проучим явлението, за да го разберем по-добре.

Хурия отвърна самоуверено:

— Ще се справя, господарю — изглеждаше по-спокойна, отколкото на Казим му се струваше.

— Защо Мийрос избра Рамита? — попита изведнъж Рашид.

— В рода на майка й винаги са се раждали много деца. Каза ми, че той смята, че децата им ще донесат мира на този свят.

Рашид изсумтя:

— Значи вече е изкуфял — няма подобно нещо като мир! — той поклати примирено глава. — Е, момиче, сега си много важна за нас. Каква награда желаеш?

Казим я наблюдаваше как обмисля въпроса му. Хурия винаги блясваше с акъл като за двама, но да се опита да се пазари с един хадишахист щеше да е безразсъдно. Казим се удиви на хладнокръвието й.

— Безопасността на двете ни с господарката ми ще е достатъчна награда за мен, велики господарю — отвърна скромно тя най-накрая, но очите й го наблюдаваха лукаво.

Рашид изглеждаше развеселен. Казим почувства как нещо друго преминава в съзнанията им. Рашид вдигна поглед нагоре, сякаш обмисляше нещо, след което погледна Джамил сякаш търси и неговото мнение, и кимна на Хурия, която изглеждаше доволна. Казим се запита каква ли безмълвна сделка бяха сключили. Дали наистина искам да знам?

<Чуваш ли ме, Казим? Отговори ми с мисълта си, не с думи> в гласа от съзнанието на Джамил се усещаше припряност.

<Дд-да.>

<Добре, добра работа. А сега, мисли само за мрак и тишина, докато пея. Ще разбереш, че си ме блокирал, когато песента ми затихне в главата ти.>

Джамил започна да напява псалми от свещената книга на Амтех в ума му, а Казим се мъчеше неистово да го заглуши. Отне му сякаш цяла вечност, но най-накрая съзнанието му утихна.

<Много добре.>

Казим нямаше представа дали бяха изминали часове или само няколко минути, но Джамил не спря дотам. Подложи го на още и още подобни упражнения и всеки път ставаше все по-лесно. Най-накрая той изрече:

— Достатъчно, Казим. От сега нататък стой далеч от Дома Мийрос. Антонин Мийрос ще може да разрови мозъка ти прекалено лесно, ако те сметне за съмнителен.

Казим въздъхна тежко. Не беше виждал Рамита вече прекалено дълго, а последната им среща не бе преминала много добре. Липсваше му, копнееше да е до нея, но имаше и други притеснения на главата. Изведнъж той извърна настоятелно поглед към Джамил.

— Какво обеща Рашид на сестра ми?

Джамил прецени за миг, но отговори:

— Тя поиска гносиса.

Казим го погледна ужасено:

— Тази Хурия… но… Та дори и аз не мога да използвам тази дяволска магия, а съм мъж…

Джамил се засмя:

— Не мисля, че това е определящото.

— Но ние не сме като вас! Баща ми не беше джадугара, пръкнал се от Шайтан.

— Никога не съм казвал, че е, Казим — Джамил запази търпение.

Ченето на Казим увисна.

— Тогава майка ми… тя ли е била…?

— Не, и тя не беше.

— Тогава защо Рашид смята, че сестра ми може да придобие гносиса?

— Не знам — сви рамене Джамил, — но той ми е главнокомандващ и аз нямам право да поставям под въпрос решенията му.

Тренировките на Казим се усилиха: безшумно придвижване, разбиване на ключалки, катерене по стени и дървета с голи ръце или с въжета — справяше се с всяко едно с лекота. Джамил му казваше, че обикновено тренировките трябва да се започват от ранна възраст, но до този момент не е имал по-добър ученик от него.

— Атлетичен и борец до мозъка на костите си, Казим: роден си за това.

Похвалите му го окуражаваха, но и някак го смущаваха.

Но тренировките не бяха само физически — Джамил подхранваше и съзнанието му: с рондийски думи и граматика; с познания за мрежата на Хадишаха; с пароли и кодове, образувани от сложни плетеници от символи; информация за скривалищата им и основни хора за връзка. Хадишахът действаше на малки групи, които рядко контактуваха помежду си. Въпреки че информацията в главата му се изливаше едностранчиво, Казим чувстваше, че познава Джамил по-добре от всеки друг — по-добре от Джай, Хурия, Рамита, дори по-добре от самия себе си. Физическите му тренировки продължаваха по осем часа на ден, още осем преминаваха в ментална връзка и предаване на знание, а останалите — в сън. Беше изнурително, но той усещаше как се поражда ново негово „аз“: вече бе способен да убива с голи ръце или с добре отмерен ритник; можеше да хвърля мощно и точно; можеше да убива с десетки подръчни ежедневни предмети. Можеше да бяга неуморно.

Дните се стичаха бързо и, изгубил представа за движението на луната и звездите, Казим се изуми, когато му съобщиха, че този етап от тренировките му приключва. Беше мрачнолуние — бяха изминали три седмици; осемнайсет дни, в които той не се бе замислял и за миг за Рамита. В ревностна молитва, той й изпрати извиненията си.

Дойде време за посвещаването му в Хадишаха. Харун щеше да бъде посветен заедно с него като скриптуалист. Казим така и не разбра дали Харун го бе придружил до тук заради истинското им приятелство, или всичко бе просто добре пресметнато — не беше забравил, че Харун знаеше добре как Джамил ги наблюдава по време на похода. И въпреки това часове наред, рамо до рамо, двамата заучаваха заедно откъсите от Калистам за шихада. Един хадишахист трябваше да разбира шихада и да знае защо за езичниците не можеше да има милост, колкото и невинни, слаби или честни да изглеждаха. Дори и едно дете, отгледано като езичник, беше заплаха, заради това, в което ще се превърне, затова и всички неверници трябваше да умрат. Това бе простата и неоспорима истина.

Рамита ще трябва да приеме амтехианската вяра, когато се оженим. Заради собствената си душа, тя трябва да се отдаде на Амтех.

Новите тренировки бяха физически по-леки, но пък бяха умствено изтощителни. Осем часа прекарваше в учение, свел глава в краката на проповедника, осем часа — в сън, а останалите осем — по свое усмотрение, което най-често означаваше още тренировки с оръжие, които често правеше сам, следвайки ритмичния танц на острието си, все по-уверено, по-опитно. Побеждаваше всеки, срещу който се изправеше в дуел, дори по-възрастните мъже от Хадишаха. Вече единствено маговете като Джамил можеха да му се противопоставят. Казим изпитваше неумолима гордост от мъжеството си.

На последния ден преди посвещаването им, двамата с Харун постиха цяла нощ. Единствените думи, които бяха разменили за всичките пет дни, бяха повикът и отговорът в молитвите, но последната задача, която проповедникът им възложи, беше да се помирят помежду си. Казим даде глас на яда и гнева си, породени от манипулациите на Харун. В своя защита Харун призна, че Джамил го е заклел да пази тайна. Проповедникът призова Казим да му прости и някак, сред цялата емоционална наситеност, той придърпа Харун към себе си и пречистен от яда си, най-сетне му прости.

След това беше заставен да даде прошка още няколко пъти. Волята на Бог е във всичко, казваше му проповедникът. Казим трябваше да прости на другите за слабостите им: на Испал Анкшаран за желанието му да издигне семейството си; на Джай за мекушавостта му; дори и на Рамита за привързаността й към съпруга й.

Подобни неща не са злини, казваше проповедникът, запази омразата си за онези, чието зло е умишлено, родено от себични желания и светотатство. Прости дори на Антонин Мийрос за нуждата му да създаде нов живот, прости на рондийците за варварствата им, защото и те не са виновни за това, в което са се превърнали. Единствено онези с чиста вяра могат да се издигнат над земните си инстинкти. Прости — но не забравяй, и когато нанесеш удара, не позволявай на милосърдието или опрощението да спрат ръката ти. Превърни се в острието на Бога.

Така той разряза дланта си с чувство за висша цел, лишено от разкаяние, и се закле във вярност на Хадишаха и на своя башир — Рашид. Волята му бе калена като стомана.

След това Рашид сподели по един арак с лед заедно с Казим и Харун. Сладката анасонова напитка им донесе приятно опиянение, след лишенията, на които бяха подложени. Беше последната седмица на месеца. След шестдесет дни мостът Левиатан щеше да се издигне над морето, небето щеше да се изпълни с въздушни кораби, а рондийците щяха да започнат похода си през океана, носейки огън и разруха. Кошмарът щеше отново да започне.

Изведнъж Рашид тропна по масата:

— Но преди това Антонин Мийрос ще умре, и освободен от малодушната му неутралност, Ордо Коструо ще се разпадне. Мнозина от ордена са амтехиани. Свободни от структурата му те ще се присъединят към шихада. Този Поход ще е различен, давам ви думата си: този път победата ще е наша и ще очистим завинаги Антиопия от рондийците.

Беше завладяваща мисъл. Рашид сложи ръка на рамото на Казим:

— По-добър в боя с меч от теб, Казим Макани, не съм виждал през живота си: достоен син на баща си, чието мъжество ти така и не си могъл да съзреш. На теб, с божията воля, ще се падне решителният удар в този свещен шихад: ударът, който ще сложи край на дългия и изпълнен със злини живот на Антонин Мийрос. Харун, ти ще бъдеш постоянната връзка и подкрепа на Казим. Ще подсигуряваш нуждите му, ще се молиш за него и ще го окуражаваш. Ще му даваш сила. А аз ще се свързвам директно с теб.

— Сега, ето каква е ситуацията: рондийците са изпратили имперски посланик, който се предполага, че ще поведе преговори за мир, но всички знаят, че това е лицемерен ход, който цели да внуши на дхаси и кеши едно измамно чувство на сигурност. Името на посланика с Белоний Вълт. Мийрос ще е неотлъчно с него през следващата седмица, след което ще се върне у дома: това е и моментът, в който ще предприемем действие. Не мога да ви кажа конкретния ден, за който се предвижда атаката ни, затова бъдете винаги готови: когато мигът настъпи, ще имаме малко време за реагиране. Най-важно сега е да запазиш търпение, Казим Макани: трябва да си съсредоточен, спокоен и търпелив. Но моментът за удар наближава.

26.
Прогорени символи във въздуха

Руни

Някои проявления на гносиса са общи за всички магове. Това са така наречените „инструменти на занаята“: издигането на предпазни защити, способността да изпращаш и прекъсваш гностична връзка, запечатването на прегради и портали и много други приложения. Всяко едно от тях се свързва и определя с дадена руна — символ от старата йотическа азбука на народа на Шлесен. По този начин словата, с които се задава всяка една руна, се предават в речта на маговете заедно с останалите заклинания, защити и други подобни.

Ардо Акциум, изследовател, Брес 518 г.

Норостийн, Норос, на континента Юрос

майсенк, 928 г.

два месеца до Лунния отлив

— Добър вечер, Мърсър — поздрави тих глас, докато Аларон крачеше бързо сред сумрачните улици на Норостийн, придърпал ниско качулката си, за да не го разпознаят.

Беше оставил незаконния си амулет вкъщи, в случай че някой прекалено старателен стражар реши да го претърси преди да е стигнал до библиотеката на Съвета. Мнозина бяха заминали вече на изток — като легионери или като част от екипажа на огромните обози, и улиците бяха необичайно пусти. Вятърът се усилваше и облаците се носеха високо в небето покрай лунния сърп. Лятото беше в разцвета си, а влажните горещини изстискваха всички жизнени сили и бдителност у човека.

Аларон се сепна, когато Джерис Мьорин изскочи иззад една стена няколко метра по-надолу. Грубоватият стражар изглеждаше заплашително в спускащия се здрач. Аларон знаеше, че е длъжен да поздрави капитана, но все още не му беше простил напълно. Под мишницата си държеше тетрадка, изписана със стотици тайнствени руни, които бе успял да открие в библиотеката, но така и не намери онази, която Яриус Ленгстрит бе изписал с огнени линии във въздуха миналата седмица.

— Как върви животът, момче? — попита Мьорин.

Аларон се подразни от престорената сърдечност в гласа му, но отвърна:

— Много добре. Бяхме принудени да продадем имението си в провинцията, а майка ми е толкова болна, че баща ми трябваше да я вземе обратно вкъщи, въпреки че се разделиха преди години. Благодарение на провала ми в училище, баща ми сега е затънал в дългове и ще трябва да пътува на изток, за да се опита да спаси търговията си от надвисналото разоряване. Междувременно, аз не мога да практикувам това, за което се обучавах с години, или пък да показвам носа си из почти целия град от страх да не бъда нападнат. И така животът е прекрасен. Благодаря, че попитахте.

Сарказмът му накара Мьорин да изстене.

— Вече ти се извиних много пъти, младежо, но ти не ми остави друг избор…

— Не ви оставих избор ли? Кой въобще щеше да ми повярва? Можехте просто да ми се изсмеете, щяха да забравят всичко, което казах за по-малко от десет минути.

Мьорин поклати глава:

— Момче, ушите на съветниците на изслушването ти бяха наострени до краен предел. А и не това те обрече на провал — веднага след това говорих с Гавий и той ме увери, че изявеното ми несъгласие с предположенията ти не би могло да се превърне в предпоставка да те скъсат. Даде ми честната си дума.

— Честна дума ли? — изплю се Аларон. — Честната дума на Люсиен Гавий ли казвате? — той вдигна безпомощно ръце. — Сигурно сте…

Но се спря. Поне веднъж си дръж езика зад зъбите, Аларон: стореното-сторено. Имаш си амулет, жив си и имаш други тайни, които трябва да опазиш.

— Момче, те наистина бяха решили да те пуснат, Гавий лично ме увери в това. А седмица след това ти удари юмрук в лицето на Илай Беско. Въобще ли не се замисли за последствията?

— Но този дебел подлец…

Мьорин го прекъсна с настоятелен жест.

— Този „дебел подлец“ в момента е заместващ губернатор. Известно ти е, че Съветът одобрява завършването на всички дипломанти, нали? Дори и напълно да си е заслужил удара ти, както може би е и било, трябвало е да бъдеш по-разумен. Не съм ти враг, момче, и направих каквото можах, за да променя решението им.

— Не че е помогнало някак до сега — отбеляза горчиво Аларон, раздвижвайки се смутено. — Както и да е, имате ли нещо да ми казвате или мога да си вървя?

Мьорин изглеждаше сякаш изгаря от желание да се разкрещи на Аларон като на някого от подчинените си.

— Ти си един ужасен малък проклетник. Винаги напред с рогата, точно както леля ти Елена. Да, имам нещо да ти кажа. Сигурно си чул, че издирваме един изчезнал старец?

Аларон се изопна като струна.

— Да, чух, сър.

— Знаеш ли нещо по въпроса?

— Не. Защо, трябва ли да знам? — добави той нападателно.

Мьорин се загледа в небето, търсейки търпение.

— Ако някой от стражите дори си позволеше да ми говори така нахално, досега да съм го смлял от бой. Не, няма никаква определена причина, поради която да трябва да знаеш, освен че старецът има известна връзка с дипломната ти работа. Играе важна роля в разсъжденията ти и ми стана интересно как така успя да изчезне горе-долу по същото време. Просто изследвам възможните връзки.

Аларон облиза пресъхналите си устни.

— Не знам нищо, сър. Кой е той?

Мьорин поклати глава:

— По-добре да не знаеш — но ако все пак разбереш нещо, моля, първо ела при мен. Не отивай в Съвета.

Значи все пак знаете името ту: интересно.

— Мислех, че и вие сте от Съвета.

Мьорин го изгледа ядосано:

— Върви си, момче — и не си мисли, че можеш да говориш по този начин на когото си поискаш. Държа се мило с теб само заради Ван. Да, вероятно можех да се справя по-добре с нещата, но би било добре за теб самия, ако си малко по-учтив с хората.

Аларон го изгледа сърдито. Продължи си по пътя и чу как капитанът зад него въздиша дълбоко и се запътва в обратната посока.

Прибра се вкъщи и се присъедини към Рамон и Ким във всекидневната. Майка му лежеше на легло, борейки се с някаква настинка, а Ленгстрит дремеше на канапето. Състоянието му беше все същото. Аларон и приятелите му се грижеха и за двамата възрастни, храниха ги, почистваха след вечеря и ги подготвяха за сън. Ван Мърсър беше навън, завършваше натоварването на стоката си. Вече бе изпратил три фургона на изток и сега преглеждаше последния товар, който щеше да откара сам до Понтус. Трябваше да тръгне съвсем скоро и беше видимо притеснен за Аларон и Тесла. Присъствието на генерала без съмнение също го глождеше отвътре.

— Е, разбра ли нещо? — Рамон попита Аларон, докато отпиваше от силацианското вино, което беше купил от града.

Червената течност правеше устните на Ким по-сочни, по-примамливи — но тя самата изглеждаше като че ли ще зашлеви всекиго, който посмееше да й го каже. Аларон се замечта, копнеейки двамата да са насаме.

— Ехо, Урте вика Аларон — разбра ли нещо ново днес? — попита отново високо Рамон.

Аларон премигна на парцали и отпи глътка бира, за да прикрие объркването си.

— А?

Малката масичка пред него беше отрупана с книги от библиотеката на майка му, пълни с най-различни варианти на руните, за които дори не бяха чували.

— А, да — ами, последната книга, която прегледах, беше написана от Рохиний от Палас. Не съм убеден, че ще ни помогне. Много магове въобще не използват руни или пък си създават свои, за да объркат противника си. Символът, който Ким изрисува, би могъл да е създаден индивидуално от този, който е направил заклинанието — той прехапа долната си устна. — Безнадеждно е.

Рамон сключи пръсти:

— Определено не е толкова просто. Може Ким да е записала грешно символа, може руната да е толкова рядка, че да не сме попадали на нея, а може и да е много добре позната, просто да е замаскирана по някакъв начин от мага заклинател. Съгласен съм, хич не е просто, но все пак е единственото, с което разполагаме.

Умълчаха се. Миговете се точеха бавно, а Ким гледаше замислено.

— Знам, че съм преминала само през вашето формално обучение, но предлагам да направим нещо друго. Вместо да се съсредоточаваме толкова върху руната, защо не помислим върху това, какво най-вероятно е причинила тя на генерала?

Аларон я погледна с удивление:

— Това всъщност е добра идея.

— Какво искаш да кажеш с това „всъщност“, рижав рошльо? — попита Ким със смесица от закачка и заплаха.

— Искаше да каже „това не е лоша идея, като за едно момиче“ — подхвърли шеговито Рамон.

— Не е вярно! — Аларон хвърли злобен поглед към Рамон. — Ти ще измиеш чиниите тази вечер, гангстерско момче.

— Гостите не мият чинии — отвърна бързо Рамон.

Ким повдигна вежда:

— Е, какво ще кажеш за предложението ми, мрънкало такова?

— А да, както казвах, добра е идеята.

Аларон се приведе напред:

— Да, страхотна е!

Ким се поизтупа гордо:

— Така е, страхотна съм си.

Рамон се засмя:

— Да, добре, хайде да помислим: генералът не помни кой е. Има ли руна за това? Поне нас не са ни учили.

Аларон се наведе и взе една тънка книжка.

— Да, ето тук при Рохиний: заличаваща руна, но е в листа със забранените руни, затова не сме я учили. Би трябвало да чиракуваш при някой църковен маг, за да се учиш на подобни неща. За да изтриеш съзнанието на някого ти трябва мистицизъм и изисква много практика. И е незаконно.

Рамон подсвирна:

— Който и да го е направил тогава, значи ясно си е знаел целите — измърмори той.

— Но пък генералът може да използва несъзнателно гносиса — отбеляза Аларон. — Как е възможно?

— Може би просто има амнезия? — предложи Рамон. — Възможно е да е забравил, че може да използва гносиса, но да го прави инстинктивно.

Тримата извърнаха поглед към Ленгстрит, който се размърда и вдигна очи към тях и за миг Аларон си помисли, че ще им каже нещо… но изражението му остана безизразно.

— Понякога тъкмо аха да каже нещо и пак го загубваме — прошепна Ким, давайки израз на всичките си мисли. — Направо ме побърква.

— Но защо не можем да засечем никакви следи от гносис? Опитахме всичко — Аларон скръсти ръце и се замисли, но изведнъж се сепна. — Я почакайте — ами ако е оковаваща руна, но е прекалено слаба, за да потисне гносиса му? Това не би ли му позволило да използва все пак част от него?

— Може би да — съгласи се Рамон. — Нека и аз да добавя нещо. Опитахме се да го проучим, но без резултат. Ами ако го забулва някаква прикриваща руна?

— Може ли само една руна да направи всичко това? — попита Ким.

— Ако я е поставил някой трансмаг, предполагам, да — отвърна Рамон. — Трансмаговете могат да правят по няколко заклинания наведнъж. Ако все пак му е поставена прикриваща руна, това би обяснило защо от Съвета не могат да го открият. А ако са му поставили и оковаваща и прикриваща руна, това обяснява както защо е невидим при проучване чрез гадаене, така и защо не можем да засечем никакви следи от гносиса му.

Аларон тропна по масата:

— Добре, засега залагаме на заличаваща, оковаваща и прикриваща руна — той извади тетрадката си. — Всички знаем прикриващата руна, тя е от основните — той скицира символа на листа.

— И оковаващата руна е добре позната — добави Рамон. — Учихме я през шестата ни година. Спомняш ли си, когато те накараха да я покажеш и Малворн я разруши след няма и двайсет секунди?

Аларон изсумтя:

— Опитвах се да залича това име от паметта си. Благодаря ти, че току-що осуети тримесечните ми усилия.

— Пробвай със заличаваща руна — предложи Ким. — Очевидно са доста ефективни — тя се вгледа в бележките на Аларон. — Този твой Рохиний казва ли как се поставя тя?

— Не, единствено споменава какво прави — Аларон почука по празната си чаша. — Самата форма на руната не означава нищо — тя е просто един символ, с който се изобразява дадено проявление на гносиса, по същия начин както една буква от азбуката записва даден звук. Силата на волята и подготовката на съзнанието са нещата, който задействат самия гносис. Така че символът сам по себе си с безсмислен.

— Тогава защо въобще се появи пред нас? — попита Ким.

Аларон се облегна назад и вдигна глава към тавана.

— Ето това е добър въпрос. Защо да не се замислим за „защо-то“?

— Защо пък не? — отбеляза отегчено Рамон. — Пробвахме с „какъв символ“ и „какво е причинил“, така че защо сега да не се спрем малко и на „защо“? Според официалните данни, генералът е претърпял душевен срив след капитулирането на Роблър в долината Кнеб, но според дипломната на Аларон се е скитал безцелно в центъра на Норостийн, бил е задържан и е изчезнал. Ако паметта му е била изтрита, то най-вероятно е било преди да го задържат — но защо?

Аларон вдигна ръка:

— Защото е знаел за Сциталата на Кориний.

Рамон извъртя очи с досада.

— Пак ли с твоята проклета дипломна…

Ким се приведе напред:

— Не, Рамон, нека поне помислим върху това: да кажем, че е знаел къде е Сциталата и когато са се предали, някой е изтрил паметта му, за да заличи това знание.

— Че защо им е да го правят? Няма как да не са поискали и те да разберат къде е?

— Може би са разбрали и след това са изтрили паметта му, за да са единствените, които знаят тайната.

— Какво покварено съзнание имаш само! — изрече Рамон одобрително.

— О, благодаря ви, сър.

Аларон се замисли:

— Възможно е — Ленгстрит отива да се срещне с някого, който го измамва и изтрива паметта му. Така само другият човек знае какво се е случило наистина.

Ким потърка брадичката си.

— Нямаше ли да е по-лесно и безопасно за този мистериозен човек просто да го убие?

Рамон кимна:

— Да, и аз щях просто да го убия.

— Думи от устата на истински силацианец — изхихика се Ким. — Но мисля, че сме на прав път. Някой е искал да затвори устата на генерала. Дори може да не е било заради Сциталата — не знаем със сигурност дали наистина е изчезнала. Но е много вероятно всичко да се крие зад нея. Само ако можехме да върнем спомените му, може би някак щяхме да разберем… само си представете…

Аларон не можеше да отрече, че не му бе минало през ума: да намери Сциталата и да се превърне в Първонаследник; какво ли щеше да му се опре тогава? Ще има истинска сила, способна да промени целия свят… Изведнъж, той погледна на Ким и Рамон с други очи. И двамата бяха от римонски произход — какво ли щяха да направят те със Сциталата, ако я намереха? Дали щяха да възстановят изгубената си империя, да отхвърлят игото на рондийската власт? А ако самият той имаше силата да промени света, дали нямаше да поиска да освободи Норос от тази империя?

Ако наистина всъщност бяха по следите на Сциталата, на Урте можеше да започне война като никоя друга досега.

Умълчаха се, потънали в мисли.

Най-сетне Аларон се обади:

— Не можем да знаем със сигурност дали става дума за Сциталата. Мога да съм сгрешил толкова много неща. Но няма как да укриваме генерала завинаги и не можем просто да го оставим в това състояние. Та той е напълно безпомощен — трябва дори да му се напомня да яде и да пие. Длъжни сме да му помогнем, ако можем.

— Никой не предлага просто да го оставим, Аларон. Нека да не избързваме — отбеляза Рамон. — Но добре направи, че повдигна темата. Какво ще направим, ако най-мощният артефакт в историята на Урте попадне в ръцете ни? Разбира се, с удоволствие бих изхвърлил всички рондийци от Силация и бих наблюдавал как Римонската империя се възражда отново, но не се сещам и за един силацианец, на когото бих поверил такава сила, а камо ли за римонец — той хвърли поглед към Ким и леко се изчерви. — Без да искам да обидя когото и да било.

— Е, някои все пак се обидиха — намръщи се Ким.

Аларон вдигна помирително ръка.

— Нека да положим клетва. Ако открием Сциталата, ще я запазим в тайна и ще казваме на други хора, само ако останалите двама са съгласни. Какво мислите?

Рамон се вгледа в приятелите си.

— Добре.

Тогава двете момчета спряха погледите си върху Ким.

— Разбира се — отвърна тя безгрижно. — Нека да се закълнем.

Тримата стиснаха тържествено ръце. Рамон се самоназначи за говорител.

— С настоящото съглашение, ние тук се заклеваме, че в случай, че се сдобием със Сциталата на Кориний, ще ограничим достъпа до нея само до хора, за които и тримата дадем своето съгласие. Ще я използваме по начини, които и тримата одобряваме. Приятелите на един са приятели на всички ни. Враговете на един са врагове на всички ни. Задругата ни не ще бъде нарушена до нашата смърт. Заклевам се.

— Заклевам се — повтори Аларон, почувствал ненадейно надигащо се чувство, което прекърши гласа му.

Тези хора тук са мои приятели и сега вече сме обвързани до смъртта. Той премигна, а очите му се насълзиха.

— Заклевам се — иззвънтя и гласът на Ким секунда по-късно с лека нотка на колебание, която улови вниманието на Аларон. Той я погледна, но лицето й не издаваше нищо: все така прекрасно, неразгадаемо и тайнствено. Тя му намигна и той се успокои.

Вдигнаха тост и седнаха неловко обратно на местата си.

— Разбира се, така направо преброихме пилците си преди да са се излюпили, но поне ще сме подготвени — каза Рамон.

Той се загледа в трите руни, които Аларон бе надраскал и издърпа хартийката с начертаните огнени линии, които Ленгстрит бе прогорил във въздуха, и заяви въодушевено:

— Ами ако това е цяла смесица от руни, изобразени наведнъж? Вижте, прикриващата руна, например, може да дойде тук — или не, почакайте, а да: ако я завъртим на обратно… вижте! — той надраска набързо няколко линии и вдигна листа да им ги покаже — Виждате ли, Ким просто го е обърнала при прерисуването…

— Не може да съм го нарисувала грешно — измърмори Ким, а тримата се надвесиха над листа.

Рамон прокара пръст през плетеницата от линии и определено, там се разчиташе прикриваща руна. Започнаха да правят предположения, докато не стигнаха до извода, че завъртян по друг начин, символът съдържаше също и оковаваща руна.

— Но в останалото няма как да има заличаваща руна — изпъшка Ким.

— Тогава може би няма заличаваща руна — предположи колебливо Аларон. — Добре, виждате ли тези линии, преминаващи от тук и тук — това са частите на оковаващата и прикриващата руна, представете си, че ги няма. Така остава ето тази линия, тази завъртулка там и една извивка ето тук… А сега само трябва да намерим руна, която съдържа тези форми.

— Или повече от една — поправи го Ким. — Възможно е все още да търсим повече от една — тя се загледа през прозореца. — Полунощ е, чух камбаната да отброява шест пъти преди малко — тя се прозя. — Да продължим с това на сутринта…

— Не, не и сега, когато открихме толкова много — отвърна припряно Аларон. — Ще направя кафе.

— Добре. Аз ще оправя кафето, Аларон, а вие двамата сложете генерала да си легне.

Ким се изправи, протегна се и се понесе изящно надолу, а двете момчета се загледаха с копнеж след нея.

— Да се върнем към работата, Аларон — прошепна му Рамон и му подаде една книга. — Баща й ще те изкорми, ако я докоснеш.

Час по-късно, след неуморно ровене из купчините бележки и грубо начертани руни, трябваше да си признаят, че не бяха постигнали нищо. Ким изпъшка и отново се прозя.

— И какво ще правим сега? Не може ли вече да си лягаме?

— Още не — отвърна Рамон, зоркият му поглед беше нащрек, а гласът му — все още пълен с оживление. — Това че горкият генерал е бил нападнат с две от основните руни, не означава, че останалите една или две не са от Ученията. Би трябвало да е нещо теургическо или пък магьосническо — няма как да е от елементите, макар че, предполагам, може и да е херметическо — той се пресегна към друга купчина с книги и започна да рови из тях. — Всяко заклинание се изобразява с някаква руна, така че да се залавяме за работа — не би трябвало да ни отнеме повече от час.

След по-малко от половин час, Аларон премигна, хвърли поглед няколко пъти, за да се увери и прошепна:

— Вижте, намерих ги: линията от този символ отговаря на тази тук, а другите две съвпадат с тези двете. Спиритуалистическо заклинание, наречено „Прехвърлено отзоваване“, чуйте — служи за извличане на съзнанието на човек и прехвърлянето му в нещо друго, обикновено в някакъв кристал — той вдигна поглед към тях. — Е, какво мислите?

— Пасва — съгласи се Рамон. — Не съм чувал за подобно нещо, но би могло да е това.

— Църквата държи най-могъщото знание — отбеляза Аларон, както майка му обичаше да казва. — Изглежда, че каквото и да е заклинанието върху генерала, то със сигурност е многосъставно: използвано е това заклинание за „прехвърлено отзоваване“ и две слаби или непрецизни руни — оковаваща и прикриваща. Това трябва да е всичко.

Той присви юмруци победоносно.

— Защо въобще някой би му причинил подобно нещо? — попита Ким.

Рамон се замисли:

— Да видим… Може би той и някой негов приятел са знаели за Сциталата. Армията е капитулирала, а рондийците са наближавали, затова и те са тръгнали да се спасяват, но приятелят му с трябвало да покрие следите си — никой не знаел, че е бил замесен, но името на генерала е добре познато. Не може да убие собствения си приятел, затова открадва спомените му и го оставя на улицата, за да се погрижи някой за него, и си спасява кожата.

Ким се намръщи.

— Добре, да кажем, че е възможно — но тогава къде е този тайнствен приятел сега?

— Кой знае? — отвърна Рамон, протягайки се. — Може би се е продал на рондийците?

Нова мисъл тормозеше Аларон:

— А защо въобще видяхме руните във въздуха?

— О, не отново… — измърмори Рамон с досада. — Вече го обсъдихме…

— Не, чуйте ме: генералът накара тези символи да се появят пред нас — но защо му е на човек да показва заклинание, което някой друг му е направил?

Рамон отбеляза с вдигнат пръст:

— Може би това е последният му спомен?

Аларон кимна в съгласие:

— Точно за това говоря: при използването на руни, линиите им се изписват във въздуха и оставят следи от светлина, нали така? Следователно, този символ — или символи, са били последното нещо, което Ленгстрит е съзрял, преди паметта му да бъде заличена, нали?

Приятелите му кимнаха единодушно.

Аларон почувства вдъхновението и думите се заизливаха от устата му:

— Една многопластова руна като тази би предположила уменията на трансмаг, нали? Но къде сте чували трансмаг да чертае линиите на руна във въздуха? Тези хора правят всичко с мисълта си — без думи, без жестове, чиста воля и изпълнение. Видяхте Малворн — гадното копеле престана да използва видими и слухово осезаеми руни още през четвъртата ни година в училище. И все пак, който и да е поставил руната, е бил със сигурност трансмаг, който е използвал стандартни символи, които се преподават в училище, и ги е изписал с огън — сякаш е искал да бъдат видени. А и помислете: защо всичко е наопаки?

Ким и Рамон закимаха замислено.

— Добре де, защо е наопаки? — попита най-накрая Ким.

Аларон тропна тържествуващо по масата:

— Ким, ти стоеше пред генерала и въпреки това символът, който прерисува, се оказа, че е наопаки. Но ако тези линии са изписани от мага-заклинател… тогава заклинателят е самият генерал Ленгстрит!

Рамон се пресегна и разтърси ръката на Аларон:

— Прав си, amici — няма как да не си. Горкият проклетник си го е причинил сам — и знаеш ли какво? Щом е оставил руните да бъдат видени, означава, че е искал някой да развали заклинанието, използвайки ги като следа — той изпухтя важно. — И този някой ще сме ние.

27.
Избледняла следа

Локхазан

Невъзможно е да се говори за Бунта в Норос, без да се спомене Капитулацията при Локхазан през 910 г. По това време армията на Роблър е принудена да напусне долината Кнеб. Преди Роблър да успее да се изтегли в Локхазан обаче Вълт предава града, с което го поставя в капан и предоставя на рондийците директен път към Норостийн. Капитулацията на Локхазан, смятан за на практика непревземаема крепост, подсигурява рондийската победа. Нито Роблър, нито който и да е от подчинените му войски не проговарят повече на Вълт.

Академичен съвет на Ордо Коструо, Понтус

Укрепленията не представляват никаква пречка за маговете и техните въздушни кораби, а масивните замъци в днешното военно дело се превръщат по-скоро в смъртоносен трап, отколкото в убежище. Онези, които ме съдят, са глупци, които отказват да приемат стратегическите и тактическите реалности на войната.

Из изказването на Белоний Вълт по време на Кралското запитване за поведение след войната, Норостийн, 911 г.

Норостийн, Норос, континента Юрос

майсенк, 928 г.

два месеца до Лунния отлив

Аларон не каза на родителите си за разкритията им. И тримата не искаха да притесняват Ван Мърсър, особено сега, когато се налагаше да замине за Понтус, за да спаси семейството си от пълно разоряване. Освен това се страхуваха и че Ван ще предаде информацията право в ръцете на Джерис Мьорин, а Аларон все още нямаше доверие на капитана. Така запазиха в тайна разкритите си улики.

— Кога тръгваш, тате? — Аларон попита баща си, който се ровеше из купчини от документи.

— Следващата седмица — Ван изглеждаше уморен. — Ти как си, синко? Ще можеш ли да поемеш грижите за всичко тук, когато приятелите ти си отидат у дома?

— Разбира се. Рамон ще остане до края на майсенк, а Ким каза, че при нужда може да остане и повече. А мама ще… е знаеш как е — Аларон потрепна леко. — Всъщност не е толкова лоша. Мисля, че й харесва да е отново тук.

— Какво ще правим с генерала? — баща му прокара пръсти през оредяващата си коса. — Не можем да го държим тук завинаги, дори и да оставим настрана риска, който сме поели. В някакъв момент ще ни се наложи да го предадем на някой човек, който ще може да се грижи както трябва за него. Ще говоря с Джерис Мьорин.

— Не! Мога сам да се грижа за него. От Съвета не му мислят доброто. А и той се подобрява.

За момент Ван сякаш щеше да продължи да спори, но отстъпи.

— Само до края на юнисис, Аларон. Ако не се е оправил дотогава, ще съобщиш на Джерис Мьорин. Обещаваш ли ми?

Аларон се замисли. Би трябвало до тогава да са разгадали вече загадката. Е, ако не сме, татко така или иначе ще е в Понтус по това време.

— Добре — отвърна той, но изведнъж се сети нещо. — Тате, знаеш ли кой е открил генерала в деня след капитулацията? Имам предвид наистина кой го е намерил?

Ван смръщи вежди:

— Не, но Стражата би трябвало да пази архив. Ще попитам Джерис, ако искаш…

— А, не, няма проблем. Благодаря. Не е нещо важно, просто ми беше любопитно — побърза да отговори той, извинявайки се. След това се затича обратно при приятелите си. — Тъкмо попитах татко кой евентуално е открил генерала и той каза, че Стражата пази архив. Това означава да попитаме Мьорин, а аз му нямам доверие.

Рамон махна спокойно с ръка:

— Ще успеем да си намерим очевидец и ще разберем сами. Стига да сме много внимателни — той се ухили. — Особено аз. Никой не вярва на номадите, а Аларон не би могъл да е предпазлив, дори ако животът му зависи от това. Дайте ми само ден-два.

Рамон използваше позицията си в легионите като боен маг, за да ходи в библиотеката на Арканума и всеки ден се връщаше с грижливо преписани записки, върху които се съсредоточаваха заедно. Ако бяха познали правилно руната, това означаваше, че спомените на генерала са заключени в кристал, който е скрит някъде.

— Така че ако открием кристала, ще можем да съберем отново душата и тялото му — отбеляза Рамон. — А иначе аз разбрах кой е задържал генерал Ленгстрит — той се подсмихна като добре охранена котка.

На следващия ден Аларон се срещна с Ханс Лийман — стражаря, който Рамон му бе посочил, в една запустяла кръчма с неподходящото име „Лятна мечта“. Тъмното, малко помещение вонеше на пушек от лула, примесен със смрадта от канала, който преминаваше под отворения прозорец. Бирата беше водниста, а дъхът на съдържателя миришеше на наденички.

Оказа се, че Лийман е бил сержант в Стражата по време на Бунта. Всички мъже били изпратени на бойното поле, а на стража останали само прекалено старите или немощни да се бият — тогава той бил над петдесетте, делели го няколко години от пенсия. Сега беше на повече от седемдесет и въпреки че едновремешната му мускулеста фигура вече тънеше в тлъстини, погледът му беше ясен и той бе щастлив да говори за старите времена. Очите му светнаха при споменаването на името Ван Мърсър и Аларон се изпълни с гордост.

Когато момчето го попита за генерала, Лийман въздъхна:

— Само да затворя очи все още виждам стария Яри през онова утро. Изглеждаше напълно безпомощен. Капитулирането на войската сигурно го беше съсипало.

— Не е ли трябвало по това време да е във войсковия лагер? — подхвърли Аларон.

— Откъде да знам, момко. Труди, чистачката от параклиса, първа го намери…

— Кой параклис? — прекъсна го нетърпеливо Аларон.

— Онзи до големия дъб откъм северната страна на площад „Пордавин“. Яри се скитал в него, когато Труди го открила. Плачел неудържимо, но не отговарял нищо, дори сякаш не знаел името си. Труди изпрати едно момче да ни извика двамата с приятеля ми Роуди. Сложихме го да седне, затворихме параклиса и се чудехме какво да го правим, но някак се бе разчуло, че е там, защото след малко някакви мъже от двореца дойдоха и го отведоха.

— Мъже на краля ли имате предвид или рондийци?

— Мъже на нашия крал, момче, но и те бяха подчинени на рондийците, разбираш ли, рондийците ни бяха окупирали, но тъй като местните ги нападаха, ни оставиха на нас, старците, да обикаляме в центъра на града. Някои от ония, който зацивриха като сукалчета при Локхазан, бяха оправдани — един от тях го сложиха начело на Стражата: едно будно младо момче на име Файръл.

Очите на Аларон щяха да изскочат:

— Дарий Файръл ли имате предвид?

— Тъй, тъй, така му беше името, беше един от онея, които рондийците поставиха да прокарват властта им. Оня приятел, който ни предаде по време на Бунта, също беше замесен.

— Белоний Вълт ли?

Сержант Лийман се изплю на пода.

— Тъй, същият.

— Не го ли вкараха в затвора след случилото се при Локхазан?

— Рондийците го оправдаха. Още оттогава се навърта в губернаторския палат и доносничи на рондийците и после си отнася джобове пълни със злато вкъщи, главата си залагам. Открай време си е хитър, завалията му.

— Тоест Файръл е работил за Белоний Вълт, който пък е работил за рондийците…

— Тъй, тъй, точно така беше. Не им цепихме басма много-много на тия хаймани. Така де, имаше доволен брой пукнати глави, преди Файръл да се добере до генерала, но накрая разтуриха параклиса и го отведоха. Никой не го е виждал оттогава насетне. Струва ми се, че са убили стария Яри. Горкия несретник.

Лийман изгълта бирата си и погледна многозначително Аларон, който разбра намека и махна за още една халба.

— Порядъчно момче си ти, синко, също като баща си.

— А защо хората не знаят тези неща? — попита Аларон. — По всички книги пише, че Ленгстрит се е предал заедно с Роблър.

— Те такива са книгите в днешно време, пълни догоре с лъжи! Генералите ни постоянно враждуваха помежду си, момче, като в кръвна свада между силацианци. Вълт и Ленгстрит се мразиха в червата, а Роблър покровителстваше Ленгстрит. Старият Яри, жилав мръсник си беше той, а Вълт само се надуваше като петел. Зная си аз, че Файръл намери сгоден случай да поднесе Ленгстрит на тепсия на Вълт.

— Какво стана с останалите, които са били там? — продължи да пита Аларон. — С Роуди и Труди?

— И двамата са в гроба, синко. Труди и тогава си беше на възраст, а Роуди го наръгаха с нож при едно сбиване в кръчмата няколко месеца по-късно. Гадничко си беше, умря чак след седмица — изпухтя мрачно той. — Де що всичко младо беше да се бие, а жените не излизаха по улиците, да не ги докопат мръсните му рондийски копелета. Съмнява ме някой под петдесетака да е видял как се разиграва сценката. Повечето сигурно са на оня свят, отдавна беше тая история вече. Сигурно съм последният жив, дето е видял всичко.

Лицето му помръкна.

Аларон му побутна и своята бира и се изправи, а думите му на благодарност се изгубиха във въздуха, докато сержант Лийман гледаше замислено през прозореца, със стъклени, влажни очи.

Аларон и Ким намериха стария параклис на площад „Пордавин“, точно където възрастният стражар беше казал. Сградата беше на повече от шестстотин години и поначало беше солански храм: все още личаха следи от посвещенията на вярата в Сол и Луна. Вратата на входа обаче беше разбита и наоколо се носеше смрад на изгнило и урина. Единствено няколко исторически значими надгробни плочи — последни останки от първите магове заселници в Норостийн, предотвратяваха събарянето на параклиса — беше незаконно да се унищожава каквато и да е собственост на маговете.

Огледаха мястото, но нямаше много какво да се види: подът отдавна се беше протрил, нямаше нищо друго освен голи, олющени и покрити с плесен стени. Всичко тънеше в забрава и запуснатост.

— Тук ли мислите, че го е направил? Тук си е поставил сам всички онези руни? — попита Аларон.

— Кой знае? — номадското момиче спря погледа си върху него. — Ако наистина намерим Сциталата на Кориний, мисля, че трябва да я занесем на Ордо Коструо. Те са се заклели във вечен мир. Какво ще кажеш?

Аларон преглътна мъчително. Не очакваше тя да повдигне въпроса така ненадейно.

— Не знам — отвърна той. — Никой вече не вярва на Антонин Мийрос, нали? Кой би му поверил Сциталата, след като изгуби контрола над моста? Ще вземе да я връчи обратно на императора.

— Била е в ръцете на рондийците прекалено дълго вече. Но ако попадне в Ордо Коструо, те ще я използват, за да си възвърнат моста и да сложат край на войните.

Аларон се вгледа в прелестното лице на Ким, обрамчено от диплещи се като водопад черни коси. Искаше просто тя да е щастлива.

— Може би си права — отвърна обнадежден.

— Ще ти го напомня — отбеляза тя със сериозно изражение, пристъпила измъчващо близо до лицето му.

— Само не забравяй, че и Рамон трябва да се съгласи — предупреди той обезпокоено.

Само ако се наведа малко по-близо, ще мога да я целуна…

Тя се извърна настрани.

— Ще се съгласи, няма къде да ходи — заяви тя.

Фигурата й се очертаваше на светлината, процеждаща се през разбитата врата. Приличаше на ангел, така недосегаема…

— Тук няма да намерим нищо — каза най-сетне тя. — Да вървим.

— И докъде стигнахме? — размишляваше Аларон на глас. — Параклисът е празен. Ако не успеем да разберем какво е взел Файръл от него, оставаме с вързани ръце — той прокара пръсти през косите си. — Двайсет години — прекалено дълго време е. Хората на губернатора сигурно са унищожили всичко. Следата е избледняла.

Рамон се ухили.

— Ако бяхме в Силация, щях да извикам няколко от момчетата и щяхме да си поговорим насаме с Файръл — само че сме в Норостийн и Файръл е магистър, който би могъл да ни изпрати всичките на Луна.

— Файръл сигурно вече няма пръст в тази работа — промърмори Ким. — Трябва ни Вълт.

— Той е в Йебусалим — отбеляза Рамон, — говори се из целия Арканум.

Същата седмица Рамон лично се бе записал за постъпване във войската, а въздушният му кораб към Понтус щеше да лети в началото на юнисис, което беше след по-малко от месец.

— Изпълнява длъжността на посланик на императора.

Аларон потърка чело.

— Но параклисът е празен, нямаме нищо, с което да продължим. В задънена улица сме.

Ким погледа Рамон:

— Той май наистина не схваща как работят нещата при римонците?

Аларон изгледа двама им смутено:

— Какво искаш да кажеш?

— Ами, доста е очевидно какво трябва да направим — заяви Рамон, облизвайки устни. — Обзалагам се, че Вълт си е мислил, че Сциталата е в останалите генерали и се е ядосал, че е останал по-назад. Когато Файръл му е довел Ленгстрит с изпържения му мозък, Вълт си е помислил, че има някаква връзка със Сциталата и е затрил Ленгстрит. Вероятно е прекарал последните двайсетина години в опит да разреши загадката, с която сме се захванали ние сега. Но съм убеден, че Ленгстрит не е показал онази плетеница от руни пред него, така че Вълт е разполагал единствено с един мъж с амнезия и се е запитал: да го убие ли, или да изчака, надявайки се той да се възстанови? Очевидно е избрал да изчака.

Дотук предложението на Рамон съвпадаше с фактите. Той продължи:

— Вълт е губернатор от години. Досието на Ленгстрит е прекалено важен документ, за да го остави ей така, но и прекалено таен, за да го повери на подчинените си, така че би трябвало да е сред личните му вещи. Следователно, логично е да проникнем в дома на Вълт и да го намерим.

— И двамата сте се побъркали! — извика изумено Аларон. — Говорим за Белоний Вълт: губернатор на Норос, чистокръвен — ще е сложил защити, а най-вероятно и капани, сигурно има и духове-пазачи, гностични създания, а дори не знаем със сигурност, че информацията, която търсим, е там — пълен абсурд!

— О, там ще е, повярвай ми — отвърна Рамон самоуверено. — Помисли само: лични и деликатни сведения като тези трябва да са в резиденцията му, която е напълно отделена от административната сграда. Не е женен, така че след полунощ наоколо ще има само стражари. Един твърдо решен и разумен маг би могъл да влезе доста лесно. А след това просто трябва да открием тайното му скривалище и отново сме в играта.

Аларон удари по масата:

— Това е пълна лудост — дори с най-малката си грешка ще си навлечем стражата на двореца на главата. В момента, в който се прицелим в защитите му, той веднага ще узнае какво се случва.

— Вълт е в Йебусалим — повтори Рамон. — Узнал или не, няма да може да направи нищо по въпроса.

— Не и сам, но със сигурност на момента ще се свърже с някого. Може би със самия Файръл.

— Не, няма да го направи. Аларон, говорим за личните му вещи. Не би ги поверил на Файръл, точно както не би ги поверил и на нас.

Аларон вдигна безпомощно ръце:

— А защо не помислите малко, а? Имаме шанс за успех точно колкото една снежинка, попаднала в Ада, а ако се провалим, сме мъртви или задържани, или и двете. Помислете какво говорите…

Рамон се изправи:

— Че аз мисля много добре! Да не ти се разтрепериха гащите, Аларон?

— Не ми треперят гащите! — Аларон също се изправи и ръгна с пръст Рамон в гърдите. — Има разлика между смелостта и самоубийството, дребен задник такъв. Опитът за влизане с взлом в дома на Вълт граничи с малоумието — той се обърна към Ким. — Нали си съгласна с мен?

— Идеята е самоубийствена — започна тя, — но съм съгласна с Рамон. Това е единственият ни начин да продължим напред. В противен случай си оставаме в задънената улица.

Рамон размаха енергично ръце.

— Просто погледни логично на нещата: разбира се, че ще има охрана, но няма начин да е толкова строга, защото Вълт не би се доверил на никого, освен на собствените си пазачи, а и със сигурност не би желал някой друг освен него да се навърта в личния му кабинет. Освен това ще е на хиляди километри оттук, дори може да не ни усети, а и да ни — няма да може да направи нищо. Лесно ще се справим. Какви магове сме ние, ако не можем да се промъкнем покрай няколко охранители?

— Ами защитите му? — продължи със съмнение Аларон. — Дори едно обикновено заклинание за заключване, поставено от чистокръвен, надминава възможностите на когото и да е от нас — как въобще ще можем да преминем през защитите, поставени от толкова могъщ маг като Вълт?

Ким застана демонстративно и посочи задрямалия в креслото Яриус Ленгстрит.

— Та-дам! Представям ви мага Първонаследник! Притежава достатъчно мощ да унищожи защитите на Вълт, сякаш никога не ги е имало.

Устните на Рамон се разтегнаха в широка усмивка:

— Кимбели, bella amora mio! Гениална си!

— Та той дори не може да си завърже връзките на обувките сам — възпротиви се Аларон. — Как ще го накарате да ни помогне?

— О, знам как — настоя тя, а Аларон я погледна и си седна примирено на мястото.

— Добре, съгласих се. Но какво въобще знаем за влизането с взлом в чужди къщи?

Рамон се засмя високо.

— Не забравяй, че съм силацианец. В кръвта ми е.

28.
Пророчества

Споразумението от Джавон

Споразумението от Джавон от 836 г. остава може би най-забележителният пример за отлична дипломация в историята. Лакхският философ Кишан Дев успява да убеди самоунищожаващите се в граждански войни, разединени народи на Джавон да установят държавно устройство на изборна монархия с владетел от смесен произход. Приемането на този необичаен компромис говори много за това колко отчаяни са били времената, но в никакъв случай не омаловажава изключителните му успехи.

Ордо Коструо, глава „Йебусалим“, 927 г.

Сестричке, помежду ни проповедник от Индрания се настани! А ученията му надминават здравия разум: настоява да омърсим кръвта си в името на някакъв презрян мир, който не е нужен никому. Няма да повярваш — Нести го подкрепят и влиянието му расте. Това е началото на края.

Из писмо от Лето Горгио до сестра му Уна, Джавон, 836 г.

Брокена, Джавон, континента Антиопия

1–12 майсенк, 928 г.

шейсет дни до Лунния отлив

Останките от тялото на млада джафи жена лежаха на стълбите към канала. Елена приклекна и се загледа в широко отворените очи, втрещеното лице и разкъсаната гола плът, простираща се до корема на момичето. Нямаше крака, бяха напълно откъснати. Невъобразимо количество кръв покриваше стълбите.

Момичето беше племенница на Мустак ал-Мадхи, дъщеря на брат му. Жените от семейството пищяха и скубеха косите си, а мъжете се тупаха по гърдите и отправяха заплахи на висок глас. До Елена стоеше Лоренцо, който започна отново да повръща. Тя им съчувстваше, но беше виждала и доста по-неприятни гледки.

По лицето на Мустак се разля маска на сдържан гняв. Той пристъпи към Елена.

— Това работа на Гейл ли е?

Елена кимна:

— По-скоро дело на Мара — Мара Сикордин, една от наемните му убийци.

— Ахм да ни е на помощ! — джафи владетелят огледа ридаещите си роднини и понижи глас. — Жените се къпеха. Казват, че са видели как нещо огромно изскочило от водата и отхапало половината от горкото момиче.

Гласът му беше непреклонен, но и изпълнен със страх.

— Как е възможно такова нещо?

Елена също понижи глас:

— Мара е анимаг, повелителка на зверовете. Специализира най-вече във водните зверове.

— Жените казаха, че е било риба, пет пъти по-голяма от човешки ръст, а устата й била пълна с остри зъби!

— Казва се акула. Виждала съм такива чудовища. Живеят в океаните. Преди време Мара намери едно от тях и го приклещи в един залив. След това го разчлени, за да изучи структурата му, но същността му оказа силно влияние върху нея. Често се случва на анимаговете, които прекарват прекалено дълго време във формата на животно. Не й е останала и капчица човешко съзнание.

В погледа на Мустак се четеше отвращение и желание за мъст.

— Гейл е взел на прицел семейството ми.

Елена кимна:

— Така прави той: научил е, че го издирвате и по този начин ви предупреждава — тя измери владетеля с поглед. — Смята, че ще ви сплаши и накара да стоите настрана от политическите конфликти.

Мустак изсумтя:

— Ние, амтехианите, не знаем какво е страх — изрече той самохвално, но гласът му остана някак глух. — Не изоставяме съюзниците си — той сложи ръка на рамото на Елена. — Кажете на Сейра да не се тревожи. Оставаме верни на короната — той кимна изразително и добави. — Трябва да утеша брат си — обърна се и си тръгна с бърза крачка.

Лоренцо изпъшка и се изправи. Изплакна устата си с вода и се изплю.

— Да вървим — прошепна му тя. — Няма какво повече да направим тук.

Запътиха се обратно към хавели палата на рода Ал-Мадхи, преминавайки пред слисаните погледи на жени и деца. Не можеха да ги утешат, затова Елена поведе Лоренцо до най-близкия солански храм — малко светилище близо до стените на палата. Друидът го нямаше, а храмът беше празен. Тя свали качулката си. Лицето на Лоренцо беше бледо, въпреки слънчевия си загар, той се олюля и се залови силно за нея. Постепенно успя да запази равновесие, но тя все усещаше треперенето му.

— Виждаш ли сега срещу какво сме изправени? — прошепна му тя.

Той я стисна почти болезнено силно, падна на колене пред олтара и започна да се моли тихо, пламенно.

Елена остана на крака. Ще те убия, Мара. Някак, ще намеря начин…

След малко Лоренцо се изправи, все още трепереше, но с нов плам в очите — преживяният ужас се превръщаше в нужда от утеха. Беше нормална реакция, самата Елена я беше изпитвала по време на Бунта, но сега се отдръпна.

— Хайде, Лори, трябва да докладваме на Сейра.

Очите му бяха изпълнени с тъга, с потребност.

— Елла — прошепна той, — моля те, просто искам да те прегърна.

— Не тук — отвърна тя. — Не сега. Намираме се на свещено място.

Той се пресегна, но обзета от инстинкта си, тя го запрати с вълна от гностична енергия сред храмовите пейки. Бронята му се разби с цялата си тежест в дървото им и той се просна превит върху начупените греди.

— По дяволите! Лоренцо, толкова съжалявам… — тя изтича при него.

Лоренцо се изправи, по лицето му бяха изписани изумление и гняв.

— Rukka mio, Елла!

— Наистина толкова съжалявам! — тя му подаде ръка да се изправи.

Римонската му гордост и нрав се надигнаха, но той стисна зъби и пое ръката й. След това бързо я пусна и вдигна ръце предпазливо.

— Виж, не те докосвам с пръст — той я заобиколи отдалече, сякаш е някое отровно животно.

— Съжалявам, Лори, но не позволявам на хората да ме хващат така ненадейно…

— Просто исках да те прегърна, Елла — промълви той. — Няма да те нараня.

Тя сведе виновно глава.

— Знам, Лори. Знам, че няма да ме нараниш. Просто не съм свикнала на подобна близост.

Той вдигна ръце към лицето си, очите му светеха с безнадеждна страст.

— Защо още ме отблъскваш, Елла? Не сме ли възрастни хора? Не можем ли да си говорим откровено?

— Добре, нека си говорим откровено — сопна му се тя. — Каза, че ме разбираш — а очевидно не ме — тя започна да отброява на пръстите си. — Първо: аз съм маг — човек не посяга да сграбчи маг, освен ако не иска да си загуби пръстите. Второ: достатъчно почитам соланската вяра, че да скверня храма. Трето: тази седмица овулирам и не мога да рискувам да забременея. Четвърто: може и да тръгна с теб след шихада, но това ще е поне след две години.

Елена си помисли, че той ще се разбеснее и ще си тръгне, но вместо това той остана.

— Добре, сега е мой ред — той също вдигна ръка да отброява на пръсти. — Първо: извинявай, че те стреснах. Второ: по време на някои церемонии друидите дори правят любов с жриците, така че не мисля, че някой би се възмутил. Трето: не съм запознат с цикъла ти, как да знам, че овулираш? И четвърто: аз съм мъж, а не някой захласнал се романтичен герой, който можеш да разиграваш в очакване да тръгне да търси свирепия звяр! Не искам от теб безсмъртна, вечна любов. Искам просто да признаеш пред себе си какви са желанията ти. Ако наистина ме искаш, престани да флиртуваш с мен и просто бъди моя!

Гневът се надигна в нея.

— Да флиртувам ли? Кога пък съм флиртувала…

— Така ли? А кой ме следеше влюбено през цялото време, докато се унижавам пред Сейра? Чий поглед ме проследява винаги, щом вляза в стаята? Същият, който проследявам и аз!

Той отново изглеждаше сякаш всеки момент ще я грабне в обятията си и тя се насили да потисне импулса да го зашлеви. Закова се на място, а той бавно се протегна и я хвана здраво под лактите.

— Виждаш ли, Елла? Нищо лошо не ти се случва, когато те докосна.

Сърцето й заби болезнено в гърдите й, когато той се приближи, обви ръка около нея и притисна устните си в нейните. Грубата кожа на брадичката му се отърка в нейната, а силата на прегръдката му я смути. Но краката й омекнаха. Целувката им продължи с векове, а когато устните му се отделиха от нейните, тя осъзна как започва да негодува задъхано и треперейки.

— Толкова ли зле беше, Елла?

Главата й се въртеше, силите й я бяха напуснали.

— Но Гървон…

— Елла, отдавна вече съм в полезрението на врага. И двамата добре го знаем. От какво се страхуваш толкова много?

Добър въпрос. От близостта може би? От това, което е извън контрола ми? От това да се влюбя?

Устните й потрепериха, но думите така и не излязоха.

Той отпусна хвата си.

— Елена, отговори ми честно: приемаш ли любовта ми, или не?

Тя едва стоеше на краката си.

— Лори, знаеш ли онази шега за бодливите прасенца? „Как се любят бодливите прасенца? — Много внимателно“. Ние, маговете, сме като бодливите прасенца. Два пъти по-голяма съм от теб, но съм се любила само с двама мъже през живота си. Единият беше още момче, и двамата бяхме на седемнайсет. А другият е Гървон — тя сведе глава. — Не броя онези пъти, когато съм позволявала да ме обладаят, докато съм на мисия, защото това не бяха актове на любов.

Очите му изучаваха лицето й, изражението му се изкривяваше всеки път в опит да я разбере.

— Елла…

Тя го прекъсна, отчаяно желаеше той да я разбере.

— Дори когато бях с Гървон, двамата винаги бяхме ожесточено предпазливи в съзнанията си. Страхувам се да се изправя гола пред някого — свалила всичките си защити. Убивала съм мъже магове, като им позволявах да ме съблазнят, само за да мога да проникна отвъд защитите им. Ужасявам се от мисълта, че някой ще направи същото и с мен, затова не си мисли, че си играя с теб — страховете ми са истински.

Той я разбираше, а това накара чувствата й към него да запърхат като пеперуди в стомаха й.

— Елена, разбирам те, но аз не съм маг и не съм опасен за теб — даже тъкмо обратното — тоя я погали по косата. — Сърцето ми е в твоите ръце. Ще те разбера, ако искаш да ми го върнеш неупотребявано.

Самоотвержеността му я просълзи.

— Благодаря ти, Лори — тя прехапа устни, разкъсвана до краен предел между дълга и желанието. — Моля те, нека поговорим отново след няколко седмици. Толкова много неща се случват около мен сега и умът ми трябва да е бистър, за да се съсредоточа върху тях. Може ли?

Той се поклони.

— Даваш ми надежда, Елла. Благодаря ти.

Върнаха се в двореца умълчани. Трябваше да докладват на Сейра и Паоло Кастелини. И да изготвят план. Трябва да открия Мара, повтаряше си Елена, да открия Гървон…

Елена поднови защитите около кръвните им стаи, докато Сейра я наблюдаваше, след това напълни един дълбок меден съд с вода и се подготви за работата, която трябваше да свърши. Все още се чувстваше изморена, страхът и стресът не я бяха напуснали, а освен това и досега не бе изпробвала лечебната сила на любовта.

Защото съм прекалено пъзлива да си дам шанс…

Сейра прехапа устни.

— Та как казваш работи пророкуването, още веднъж?

Елена съсредоточи вниманието си върху зададения й въпрос.

— Пророкуването е начин, по който да задаваш въпроси към така нареченото „царство на душите“. Когато някой човек умре, духът му напуска тялото и се понася свободно. Духът се състои главно от енергия и идентичност. Някои твърдят, че преминава към друго място — Рай или Ад, каквото предпочетеш, но никой не знае със сигурност. Това, което знаем обаче, е, че много души остават незабелязани тук на Урте, за да наблюдават света ни в продължение на дълги времена. Образуват една огромна мрежа, която покрива света ни, пътуват бързо от място на място по суша, но моретата могат да спрат движението им. И общуват помежду си постоянно, споделят какво са видели и научили. Наблюдават всяко наше действие. Разбираш ли ме въобще?

Сейра кимна:

— Друидът говори за същото нещо: около нас има души, духовете на починалите, които ни наблюдават. Мама вярваше, че те ни говорят и стига само да знаем как да слушаме, можем да ги чуем.

Елена потопи пръст във водата в съда и изчака движенията на повърхността й да се успокоят.

— Магьосничеството е учението за общуването с царството на душите. Състои се от некромантия, вещерство, ясновидство и пророкуване. Некромантията се занимава с наскоро починалите. С вещерството можем да направляваме душите, които да ни осигурят гносис. С ясновидството поглеждаме и установяваме връзки чрез самите души, а пророкуването е изкуството, чрез което се опитваме да погледнем в бъдещето — при него задаваме въпрос в царството на душите и спрямо наблюденията и информацията, която ни дадат, извличаме своето предсказание. И запомни: ние не поглеждаме реално в бъдещето, невъзможно е. Това, което виждаме всъщност, е един по-широк обзор на настоящето — тя погледна Сейра. — Разбираш ли ме? Това, което мога да ти осигуря, е едно правдоподобно предсказание, но не и категоричен изход на събитията.

Сейра кимна и тя продължи:

— Какъв е въпросът ти?

— Попитай следното: кои са агентите на Гървон Гейл в Брокена и къде се намират?

Елена изсумтя сърдито:

— Сейра, маговете без проблем могат да се скрият от душите. Рядко получаваме съществен отговор при въпроси за други магове.

— Не всички агенти ще са магове. Попитай, моля те.

— Добре, щом така искаш.

Елена събра енергия в ръцете си и я вля във водата с рязко движение, при което се вдигна пара. Нямаше нужда да изрича думите на глас, но все пак го стори.

— Чуйте ме, души, притежава ли Гървон Гейл агенти в Брокена? Разкрийте ми ги! — изрече тя на романски и след това повтори и на джафи.

Облакът от пара помътня, във въздуха увисна тъмно нощно блато, а пребледнялата Сейра се прикри колкото можеше по-далеч над мрачния облак. В тъмата премигнаха образи, прекалено бледи, за да бъдат различени и бързо изчезнаха преди да са се оформили напълно.

Елена се вгледа внимателно, съсредоточавайки се върху отделните образи и проследявайки трептящите нишки на гностичната мрежа над града. Отговорите идваха бавно: Миналото — то беше паяжина от дребни светлинки и един пъплещ по тях паяк… Настоящето — една по-тънка паяжинка със зеещи в нея дупки, през която се стичаше някаква тъмна фигура, а паякът се криеше… И бъдещето — паякът се движи неуморно и преправя, а смътно се образуват очертанията на червена ръкавица и въртяща се монета.

Доста ясно и предвидимо, освен тази червена ръкавица, каквото и да означава. Ще трябва да го проуча.

— Виждаш ли за какво ти говоря? — Елена попита Сейра. — Доста е очевидно: мрежата му от хора беше нарушена от смъртта на наемниците му. Някои от посечените при чистките на Мустак несъмнено са били негови хора. Но не разбираме нищо друго. Маговете могат да се крият от душите наблюдатели, за да не пророкуват за тях.

— А какви бяха последните две форми?

— Червена ръкавица и монета. Обикновено зад монетата стои подкуп, а зад ръкавицата манипулация, но не знам защо е червена. Червеното обикновено е цветът на страстта и гнева. Възможно е и да се съотнася към цветовете на благородническите домове. Трябва да помисля за това.

— Цветът на Ди Кестрия е червен — отбеляза Сейра.

— В Юрос свързваме червеното с Църквата — отвърна Елена, подразнена от възвръщащата се у Сейра параноя.

Сейра се намръщи и извади лист хартия.

— Ето още няколко въпроса, които да зададеш — тя се приведе по-близо. — Трябва да разберем отговорите.

Елена въздъхна и се подчини, борейки се със засилващата се мигрена, която пророкуването й причиняваше. Някои от въпросите бяха лесни, но други бяха по-трудни. Червената ръкавица, монетата, паякът — всичко се появи отново, заедно с гущер, плъзгащ се из сенките. Нахлузила ръкавицата ръка понякога държеше кинжал… Елена усети как устата й пресъхва.

Ще нанесе удар и то скоро.

Елена отпи глътка студен чай и се опита да прочисти пулсиращото си съзнание. Изведнъж осъзна, че навън се е стъмнило, бе пророкувала цял ден. Ръцете й се разтрепериха, разливайки чая, и тя непохватно остави обратно чашата.

— Може ли да спрем вече Сейра, изтощена съм.

Кралицата-регент се намръщи. И нейното лице издаваше умора.

— Какво научихме въобще, Елла?

— Агентът на Гейл, този с червената ръкавица, се опитва да вкара нов фактор в играта. Ръкавицата често символизира замаскиране или таен контрол. Въртящата се монета би трябвало да означава корупция. А зад гущерите често стои някой шейпшифтър или предател.

Сейра я погледна с явен ужас в очите:

— Какво ще правим, Елена? — попита тя най-сетне. — Може да е всеки и да нанесе удара отвсякъде — тя се сгуши в креслото си. — Обречени сме — искам да намеря начин да съхраня рода си, но всички решаващи карти са в ръцете на враговете ни. Толкова е несправедливо.

— Животът рядко е справедлив — отбеляза Елена, а Сейра я изгледа гневно.

— Знам. Казвала си ми го хиляди пъти. Всички правим огромни жертви и полагаме неимоверни усилия. Защо да разрушиш нещо е толкова по-лесно, отколкото да го построиш? Защо Бог позволява това да се случва?

Елена сбърчи нос:

— Кой Бог по-точно? Ахм? Кор? Или Сол?

— Всеки от тях! Защо трябва мъже като Гейл да притежават такава огромна власт?

Елена се отпусна на стола си. Пророкуването бе изцедило вярата й и я бе поставило пред непосилна битка с мигрената.

— Наградата отива при победителя, а правила на играта няма, Сейра. Онези, които играят честно и почтено, винаги губят: това е истинският урок на живота. Няма богове, няма справедливост, съществува само победата.

Сейра провеси нос:

— Но това е толкова плоско — промълви тя. — Ужасен начин на мислене, Елла, наистина ли вярваш в това? Все трябва да има нещо повече, в което да вярваш.

Трябва ли? Тя потърка слепоочията си стенейки. О, в името на Кор, просто ме остави да си почина, момиче!

— Разбира се, че има, Сейра — за всеки от нас. Винаги търсим смисъла във всичко, което правим. И аз като всеки друг търся любов, щастие, достойнство, уважение. Както и сигурност, хубаво вино и малко сирене от Брича. И сън.

Тя се усмихна бегло, беше пребледняла.

— Съжалявам. Не бях много добра по етика и философия в училище.

Сейра разтри слепоочията си.

— Идва ми в повече, Елла — тя вдигна поглед към нея. — Единственото, което ми остава, е да предпазя семейството си както и с каквито средства мога.

Елена кимна натъжено:

— Това ми звучи достатъчно разумно — тя притисна глава с длани. — Проклетият му Сордел никога не го болеше главата след това — промърмори кисело тя.

Сейра я прегърна и й помогна да си легне.

— Grazie, Елла. Благодаря ти за всичко — тя я целуна по бузата. — Наспи се добре — добави тя мрачно.

— Ще се видим на сутринта — изпъшка Елена, макар все още да беше ранна вечер и да не беше хапвала нищо цял ден.

Заспа дълбоко още преди Сейра да излезе от стаята. Кралицата-регент заключи вратата на кръвната си стая и застана на прозореца да се оглежда за гарвани.

— Помниш ли последния път, когато дойдох свободно в Брокена, Сейра? Преди около вече две години — не лети ли времето, кажи ми? Спомняш ли си как си поговорихме тогава? — Гейл се усмихна заговорнически, а кралицата-регент се изчерви. — Аз спазих моята част от уговорката, нали? Не съм казвал на никого за малката ни тайна.

Устните на Сейра Нести потрепериха. На лицето й се изписа желанието да избяга оттам.

— Няма да издам на никого тайната ти, Сейра — побърза да добави той. — Има една стара римонска поговорка: „Заедно в добродетелта обвързани са силно хората, но в покварата връзката им е още по-силна.“ А ние сме обвързани от една обща поквара, Сейра — обичаме да шпионираме хората.

— Изобщо не съм като вас — възпротиви се Сейра, но с несигурен глас.

— По-скоро бих казал, че си. Спомняш ли си как те хванах в тайните проходи на двореца? Познаваше ги много добре, нали? Промъкваше се по тях нощем, за да наблюдаваш ухажорите си в спалните им.

Сейра наведе виновно глава.

— Споменахте, че ще ми кажете нещо, което ще ми е от полза — измърмори тя, пристъпвайки нервно от крак на крак. — Така че по-добре ми го кажете или ще отида да повикам Елена.

Заплахата беше лекомислена и той не й обърна внимание.

— Но пък и ти не биваше да ме шпионираш, нали? — той размаха пръст предупредително. — Просто не можеше да устоиш да не узнаеш какво правехме с Елена, нали? Какво правят рондийските магове в леглото — дали пък не променят облика си и се чукат като демони?

Сейра зарови лице в дланите си.

— Махайте се оттук! — прошепна тя.

— Разбира се, аз знаех, че си там. Никой не може да се промъкне незабелязано след мен. Сигурно си се разочаровала да видиш единствено завесите — той се наведе по-близо до нея, тъкмо на ръба на защитите на Елена. — Помниш, че сключихме сделка, нали? Че няма да кажа на никого какво правиш, ако ми кажеш всички тайни, които си научила.

Сейра кимна мълчаливо, а той се ухили:

— Не се срамувай, нормално е да желаеш да знаеш всички тайни. Двамата с теб споделяме тази нужда. Обвързани сме от покварата си, по-силно, отколкото от добродетелта — той се усмихна предизвикателно. — Не подобрих ли тайните ти пътища като им сложих защита, която да заглушава шума? Не ги ли запазих в тайна от Елена? — усмивката му оставаше неизменна. — Двамата с теб много си приличаме, кралице-регент.

Момичето се сви като зародиш върху рамката на прозореца, но чуваше добре всяка негова дума, която той продължаваше да нарежда.

— Сейра, ти все още се промъкваш по тези проходи, нали? И знаеш всичките им пороци, нали — аферите на Пита Розко, проблемите на граф Инвейльо с парите, склонността на младия Прато да се самонаказва, дори амбициите на Лоренцо ди Кестрия. Как ли те изгаря отвътре само да знаеш, че всички, на които разчиташ, са недостойни за доверието ти!

— Елена каза, че мога да им имам доверие — изхленчи тя.

— Аха, а на Елена имаш ли доверие?

— Трябва да й имам — прошепна тя с пресипнал глас.

— Не, Сейра — не трябва да й вярваш ни най-малко.

— Не искам да ви слушам — изсъска през зъби тя, но не се помръдна от мястото си.

— Загледай ги двамата с Лоренцо ди Кестрия. Ако Тимори умре, няма да остане никой от Нести с подходящо потекло, за да поеме царуването. За кого мислиш, че ще гласуват поддръжниците ти? Но, разбира се, за вашите верни съюзници — Ди Кестрия, а ти си оставила тъкмо този човек да брани живота ви.

— Елена прочете мислите му и каза, че е лоялен…

— Затова ти и казах: наблюдавай ги двамата. Послушай предупреждението ми: той заговорничи срещу теб. А с помощта на Елена ще ти отнеме кралството.

— Но тя ми е вярна, закле се…

— Но млад, силен и страстен мъж като него може да й предложи нещо, което ти не можеш, Сейра.

Лицето й се разкриви в болезнена гримаса. Гейл наблюдаваше как думите му се вкореняват в съзнанието й, как прогоряват мозъка й и изкривяват чувствата й. Моя си, малка и сладка кралице-регент. А сега да те оплетем в играта.

— Сейра, знам че ти е трудно да ми повярваш. И двамата знаем, че съм търгаш, че предаността ми може да се купи с пари. Но нека ти кажа само едно нещо напълно безплатно: само аз мога да запазя властта ти. Елена си мисли, че ще се провалиш, затова се присламчва към Ди Кестрия. Но аз вярвам в теб, Сейра. Толкова си приличаме, а интересите ни така се припокриват, че сигурно срещата ни е съдбоносна — а аз желая кралството ти да е непоклатимо и да се отдели от шихада, а това ще запази властта ти. Елена и Ди Кестрия искат да завлекат Джавон към неговата гибел, да те продадат в робски брак с някой джафи. Само аз мога да те спася, Сейра.

Тропна се на вратата, а кралицата-регент се сепна виновно. Тръпка от страх пробягна през тялото на Гървон, когато чу гласа на Елена. Сейра го погледна настоятелно, разтривайки усилено очи.

— Как бих могла да ви вярвам?

— Наблюдавай Лоренцо и Елена — повтори той. — Тогава ще разбереш за какво ти говоря.

Гласът на Елена долетя отново:

— Сейра, там ли си?

Той погледна момичето с вдъхваща доверие усмивка, а вътрешно му се искаше да пропусне гносиса си през защитите и да грабне душата й.

— Сбогом, засега — прошепна той и прекъсна връзката.

29.
Пратеник

Мостът Левиатан

Въпреки разрухата, посята благодарение на моста, аз продължавам да благоговея пред него и смея да го твърдя безрезервно и без цинизъм (уверявам ви, наистина). Цяло чудо е това творение на Антонин Мийрос! Да застанеш върху неговата повърхност, простираща се на стотици милкилометри от сушата, е досущ като от някой сън. Когато затворя очи, все още чувам ревът на океана под себе си и тропотът на краката си по камъните му. Виждал съм чудеса, пищни палати, храмове Дом ал-Ахм и други свещени места… но тъкмо този мост ще помня до последния си дъх.

Майрън Джемсън от Аргънди, из „Пътешествия на изток“, 901 г.

Йебусалим, континента Антиопия

джумада (майсенк), 928 г.

два месеца до Лунния отлив

Рамита седеше на ниско дървено столче и наблюдаваше оживлението в централния двор на Дома Мийрос. Хурия седеше на земята до нея и следеше също толкова зорко мъжете, които се суетяха като маймунки върху едно бамбуково скеле, завързваха дебелите прътове един към друг, за да издигнат временна шатра. Търговци пълнеха кухнята на двореца с месо, подправки, леща, маслини и брашно. Във въздуха се носеше богат аромат на изпечен хляб и къкрещо на бавен огън месо с подправки. Суматохата продължаваше вече седмици, но днес най-сетне бе настъпил Денят. Съпругът на Рамита се завръщаше у дома и щеше да доведе видните си гости — ферангските пратеници. Тя бе облечена с чисто нов небесно син салвар — цветът, който Мийрос харесваше най-много. Въпреки че вече изпитваше сутрешно гадене, бременността й все още не личеше външно.

Но съвсем, скоро коремът ми ще започне да расте, също както на мама, и ще се превърна в слон…

Някой се провикна отдолу и бледо жълти и бели копринени завеси се спуснаха от двете страни на шатрата, за да предпазват от слънцето. Музиканти се приготвяха и настройваха инструментите си в единия ъгъл. Олаф раздаваше кресливи нареждания, размахвайки ожесточено ръце — стресът явно му идваше в повече.

Рамита не бе виждала Казим вече няколко седмици и споменът за онази лудост и страстно желание избледняваше. Съпругът й беше олицетворение на самата добрина и нежност и тя се питаше как въобще бе пожелала друг мъж. За какво бе рискувала толкова много — заради няколко обезумели акта на страст ли? Беше нелепо, чисто самоубийство…

Измъчваше се, че все още няма и следа от разцвет на гносиса. Колко ли щеше да се мине преди съпругът й или дъщеря му да заподозрат измамата й? Присъствието на Мийрос у дома можеше и да е спорадично през последните няколко седмици, но Юстина все повече се навърташе наблизо, проверяваше лично всеки търговец или слуга, който влиза в двореца, подплашвайки ги с грубото си държание и неприкрито демонстриране на гносиса си, докато им рови в съзнанието. Дори Хурия се беше отказала да води вече Казим и Джай в двореца.

За нейно учудване, на Рамита й липсваше компанията на Мийрос. Не можеше да каже с увереност, че го обича, но той й създаваше едно усещане за безопасност. А и все повече жадуваше за животинската разгорещеност на съчетанието — може би бременността й я превръщаше в едно по-земно същество. Съпругът й не беше мечтаният й любовник, но я удовлетворяваше, а и поне когато си лягаше с него, не рискуваше да я убият с камъни.

— Трябва да избягаш оттук — повтаряше всеки ден на Хурия тя, но осиновената й сестра отказваше и обещаваше, че ще е до нея без значение какво ги очаква.

И така минаваха дните й, в отчаяна надежда, че някак Мийрос ще се окаже бащата на децата, които носи. А и страхът я обездвижваше до неузнаваемост.

Усещаше погледът на Юстина все по-често върху себе си. Преди дори не й обръщаше внимание, но сега я следеше постоянно. Може би й завиждаше за бременността? Не че се държеше по-мило с нея: никога не я викаше да споделят следобедния чай или да присъства на пъстрите й партита в личната й градина, където се събираше с тълпа от жени магове, танцуваха и пееха на музика от двата континента. Рамита и Хурия винаги оставаха настрани да умират от скука в стаите си, но пък винаги ги държаха под зорко око.

Рамита откриваше единствена утеха във вярата си — всеки ден тя отправяше дълги и ревностни молитви към Сивраман и Парваси: за семейството си у дома в Баранаси, за Джай и Казим, за които се надяваше, че са проявили разум и са напуснали града, за разцвета, който да докаже, че бащата на децата й е Мийрос. Най-неудържимо обаче се молеше собствената й смърт да е бърза и безболезнена, ако измяната й бъде разкрита. Не знаеше обаче дали боговете я чуват.

— Рамита, ето те и теб — Юстина Мийрос пристъпи откъм арката зад тях, безупречното й лице бе покрито с качулка. — Трябваше вече да си вътре, ела — нареди заповеднически тя и ги поведе нанякъде. Момичетата я следваха по петите, докато си проправяха път към шатрата. Заеха местата си на хладно под завесите тъкмо навреме. Рамита седна най-отпред вдясно от главното място, отредено за съпруга й. Вляво от него щеше да седне почетният му гост, някакъв рондиец на име Белоний Вълт. Столчетата им бяха масивни и красиво изваяни, покрити с възглавнички и копринена жълта и синя драперия. Изведнъж Рамита се изпълни с ужас, че тя, момичето от пазара на Баранаси, ще обядва заедно с подобни високопоставени люде. Не бяха изминали и дванайсет месеца, откакто напусна дома си. Беше направо плашещо колко бързо може да се промени животът.

Йос Клин въведе почетния гост в шатрата, а когато съпругът й се появи зад стражите, Рамита усети леко вълнение и облекчение. Очите му потърсиха нейните. Изглеждаше изморен, но бодър. Голото му теме блестеше на меката светлина, процеждаща се в шатрата, а късата му брада беше оформена, точно както тя последно я бе подстригала. Рамита се принуди да се усмихне любящо. Това е съпругът ми, този, когото любовникът ми иска да убие. Само мисълта накара ръцете й да затреперят и тя я зарови надълбоко в съзнанието си.

Зад Мийрос пристъпваше грациозно мъж със сребристи коси, добре поддържана брада и страни, гладки като кожата на дете. Държеше се с неизмеримо изящество. Имперската му лилава роба беше богато украсена с позлата. Очевидно това беше имперският легат, Белоний Вълт. Зад него се задаваше друг мъж — навъсен и бдителен, с увиснала двойна брадичка, който, Рамита предположи, трябваше да е губернаторът Томас Бетилон. Хурия казваше, че е имало няколко опита за убийството му; беше дочула истории на пазара, че този мъж отвличал деца от улиците. Всички тук обаче му отдаваха предпазливо почит.

Следваха ги още дузина мъже: осем магове от Ордо Коструо и четирима рондийски магове, съветници на губернатора или на имперския легат.

Рамита се изправи на крака, а Мийрос се приближи и я целуна по бузата:

— Съпруго, изглеждаш ослепително — прошепна й той.

Целуна и Юстина и се зае да представи рондийците.

— Лорд Белоний Вълт, позволете ми да ви представя настоящата си съпруга — Рамита.

Тя си пое дъх, поклони се учтиво и със сведен надолу поглед подаде ръката си. Усети студен допир на кожа и устни върху нея.

— За мен е чест, лейди, приемете поздравленията ми за предстоящото ви майчинство — гласът на Вълт беше мек и приятен.

Тя вдигна очи и съзря как той я отмерва с поглед едва доловимо.

— А това е дъщеря ми, Юстина Мийрос — продължи с представянията Мийрос.

Вълт се извърна да поеме ръката на Юстина, но за голямо учудване на Рамита, тя не си я подаде. Вълт се престори, че не се е случило нищо.

— Лейди Юстина, удоволствие е да ви видя отново. Наистина ли изминаха вече дванайсет години?

— Да, от последния Поход, лорд Вълт: спомням си, че последно се опитвах да спра хората ви да не ограбят лечебниците ми — тонът й беше хладен.

— Помня добре. Войната е ужасно нещо, лейди. Такава невъобразима загуба.

— Да, винаги е било по-лесно да разграбваш необезпокояван — след това Юстина се обърна към Бетилон. — Познавам губернатор Бетилон. Не се нуждаем от представяне — погледът й беше също толкова смразяващ, колкото тонът в гласа й.

Бетилон изсумтя презрително и я подмина незаинтересован. Загледа се с любопитство към Рамита, но не я поздрави.

Антонин Мийрос пренебрегна неловкото положение и направи знак на всички да заемат местата си. Сервираха се питиета — Рамита си поръча шербет, но Юстина не споделяше тези задръжки за алкохола и си наля заедно с мъжете. Разговорите се въртяха около словоохотливия Белоний Вълт, който не спираше да сипе забавни истории: за рондийската непоносимост към подправки, за качеството на дхаските бижута, за наближаващото прибиране на винената реколта, за проблемите с насрещните ветрове, когато прелитали над океана и за всякакви други неща от ежедневието, като се обръщаше към Мийрос, Юстина и Бетилон. Антонин несъмнено намираше компанията му за приятна и дори Юстина някак стана по-приветлива.

Бетилон, от друга страна, се тъпчеше отвратително и се наливаше обилно. Почти не следеше разговора. Погледът му се отместваше разсеяно към гърдите на Юстина, а понякога и към Рамита, но не се държеше открито грубо. На останалата част от масата също се водеха приветливи разговори и само Рамита, приклещена между Антонин и Юстина, почти не се обаждаше и хапваше скромно. Най-сетне Белоний Вълт се обърна към нея с усмивка:

— Е, кога очакваме щастливото събитие, лейди Рамита?

— В началото на следващата година, господарю — отвърна тя, развълнувана, че са я забелязали.

— Тогава значи вече са минали два месеца, така ли? — отбеляза Вълт и се обърна към Мийрос. — Впрочем, Антонин, вярно ли е онова, дето разправят за съпругите на Първонаследниците и разцвета при бременността им?

Антонин се усмихна гордо:

— Скоро очакваме първите симптоми. Могат да се проявят във всеки момент.

Вълт наклони глава с интерес и отново погледна Рамита:

— И готова ли сте за разцвета, лейди Рамита? Готова ли сте да се превърнете в маг?

— Не мисля, че една жена би могла да се нарече готова за подобно нещо, милорд — отвърна тя предпазливо, а Мийрос кимна одобрително за думите й.

Зад него тя съзря изкривеното в презрение лице на Бетилон, без съмнение недоволен от мисълта, че поредният чуждоземец ще се сдобие с гносис по такъв начин.

Мийрос пое и отклони останалите въпроси, отправени към нея, след което я отпрати, за да могат мъжете да заговорят по работа. Юстина също се оттегли, като отдаде чест на Вълт и баща си с леко кимване с глава.

Хурия посрещна Рамита отвън.

— Как беше? — прошепна й тя.

Рамита хвърли поглед към Юстина.

— Мисля, че мина добре.

Юстина я изгледа студено:

— Прилично беше — изглеждаше отвратена. — Мразя да ми се налага да споделям един и същ въздух с онзи нещастник Бетилон — заяви тя и закрачи устремено нанякъде без дори да се обърне.

Хурия подшушна на Рамита:

— Всеки ден става все по-кисела.

— Мисля, че е тъжна — сподели Рамита.

— Мисля, че просто си е кучка — намуси се пренебрежително Хурия. — Може би любовникът й я е зарязал.

— Кой любовник? — попита Рамита. — Никой не я е посещавал.

Хурия сбърчи нос.

— Кой знае? Има си собствена къща в Дома Коструо. Среща се с някого, сигурна съм — или поне се е срещала.

Рамита си спомни как Юстина се появи с Рашид Мубарак на приема в Дома Коструо и преглътна горчиво.

— Госпожата не желае да я безпокоят в момента — съобщи Олаф.

— Не ме е грижа, трябва да говоря с нея — тросна се Рамита.

Тя избута дворцовия управник и нахлу в двора на Юстина. От гледката на шадравана, при който Алиса я учеше на рондийски, докато заграбва спомените й, по кожата й изби хладна пот. Позвъня на камбанката, окачена в градината и потърси сенчесто място, на което да изчака. Въздухът беше сух, сушата пъплеше от югоизток по целия град. Нищо не се движеше вече между пладне и залез; хората спяха или лежаха на сянка в опит да не помръдват. Дори тлъстите лилави мухи летяха сънливо и бавно.

Юстина се появи — изглеждаше сякаш тъкмо става от леглото, въпреки че беше ранен следобед. Намачканото й наметало изглеждаше отвратително, а краката й бяха боси. Тя прокара пръсти през заплетените си като след сън коси, прозя се и попита:

— Е, какво искаш?

Рамита я изгледа умоляващо:

— Юстина, имам нужда от съвета ти, моля те. Вече минаха два месеца, а все още няма и следа от този „разцвет на гносиса“, за който говорите. Съпругът ми е постоянно зает и така и не намира време да ми каже за какво всъщност става дума. Трябва да знам, притеснявам се ужасно.

Юстина Мийрос извъртя очи с досада, но седна на каменната пейка отвън и покани Рамита да седне до нея. Отблизо от косата й се носеше аромат, познат на Рамита от задните улички на Аруна Нагар. Опиум. Зениците й бяха разширени, а движенията й — мудни.

Рамита сбърчи нос и стана да си върви.

— Съжалявам, господарке, явно сте заета. Ще си вървя.

Юстина я хвана за ръката и я издърпа обратно на пейката. Рамита осъзна, че под халата си, Юстина беше гола, и мирише на пот и възбуда. Отдръпна се настрани, искаше й се да не беше идвала.

— Не, така или иначе ме прекъсна вече — отвърна Юстина завалено. — Според старите ръкописи, разцветът може да се случи по всяко време през първото тримесечие. Първо ще ти се стори, че се разболяваш или че ти се причуват гласове, след това ще се случи нещо — някакъв дребен инцидент, обикновено свързан с елемента, който ще се изяви най-силно у теб: като например да запалиш нещо, да прокараш ръка през стената. Подобно нещо се случва с тийнейджърите, когато проявяват за първи път гносиса си. Аз, например, в пристъп на ярост запалих един молитвеник, когато бях на дванайсет. Нещо подобно ще се случи и с теб — тя се изтегна и се облегна на стената.

Рамита се изправи в желанието да си върви.

— Благодаря ти. Съжалявам, че те притесних.

Юстина я изгледа с искрящ, подозрителен поглед:

— Ако приемем, че си бременна от баща ми, разбира се — добави тя с неприкрита враждебност. — Защото другата причина, поради която все още нищо не е станало, може да е, че всъщност нищо няма и да стане, защото двете с жалката ти прислужничка се чукате със стражите или прислугата зад гърба на останалите.

Тя изгледа Рамита с дръзкия преценяващ поглед на пияния човек.

Сърцето на Рамита прескочи и тя едва успя да събере сили да се извърне и изгледа гневно Юстина, сякаш предложението й не заслужава вниманието й.

Антонин Мийрос се прибра за постоянно две седмици по-късно, в края на майсенк. Рамита масажира стъпалата му. Усещаше корема си по-опънат и забелязваше, че започва да се издува. Майка й винаги наедряваше бързо и тя очакваше да се случи същото и с нея.

— Две или три мислиш, че ще са? — усмихна се Мийрос и докосна нежно корема й.

Съзнанието на Рамита гъмжеше от притеснения: за Юстина, за децата й и кой беше баща им, за Казим и Джай, за отказа на Хурия да си тръгне и да я остави. Но тя запази мислите си тихи и спокойни. Усмихна се и го попита как е минал денят му.

Мийрос беше някак навъсен след преговорите:

— Бетилон е свиня. Самото му присъствие подкопава авторитета им. Вълт твърди, че императорът иска да възстанови мира и търговията с нови граници и свободен пазар на неутралните територии. Би звучало правдоподобно, ако Йебусалим беше техен, ако рондийската имперска хазна не беше затънала в дългове и ако нямаше вече около четиридесет легиона от войските им, струпали се в Понтус. Няма да спазят думата си.

— Какво ще правим ние? — попита Рамита разтревожено.

— Ще се преместим в Дома Коструо. Нито една от силите на Урте не би могла да отнесе крепостта ни без помощта на маговете. Приоритетът за нас е безопасността на семействата ни и на моста.

— Не можете ли да спрете рондийците да не прекосяват моста този път?

Мийрос въздъхна тежко:

— Инквизицията контролира Саутпойнт и Нортпойнт, мила. Късно е вече да ги спрем — той потри гладко избръснатото си теме с разкаяние. — Толкова много рондийци вече са се установили тук, а повече от половината хеби са влезли в директни търговски отношения с тях. Шихадът грози всички им. Дори и да можех да затворя моста, армиите на Салим пак ще се развилнеят: ще изколят всеки, който някога е имал вземане-даване с онези. Ще настъпи кървава баня. Не можем да позволим да се случи подобно нещо. Трябва да го предотвратим, да защитим, когото успеем, и да се молим накрая да се установи мирна търговия, когато всичко приключи.

— Хората забравиха какво е направил Ордо Коструо за тях: строежи, акведукти, изцеление на болни и ранени, търговия. Мостът трябваше да бъде най-значимото средство за добруването на това място, а благодарение на него и в Юрос се стекоха много пари. Крайно време е император Констант да осъзнае, че с тези походи прерязва гърлата на гъските, които им снасят златни яйца. Самият Вълт призна, че тези нашествия почти са довели империята им до пълно разоряване. Сигурен съм, че ще се вразумят и ще потърсят мира — знам, че ще стане така — той погали твърдото й коремче. — А децата ни ще застанат начело на този мир, мила моя съпруго.

Тя се насили да се усмихне. Надеждите на съпруга й й изглеждаха напразни, но все пак, какво разбираше тя от държавно управление? За миг, гладко избръснатата му глава й заприлича на череп. Тогава той се прозя широко и отпусна глава върху гърдите си. Сепна се и сведе поглед към нея:

— Съжалявам, мила, заспивам. Ще ми помогнеш ли да си легна?

Тя го заведе до леглото му, но когато той се дръпна в единия му край, за да легне тя до него, Рамита се извини, че не се чувства добре и му пожела лека нощ — не че не искаше да остане, идеята да се свие под крилото му, преструвайки се, че всичко е наред даже беше много примамлива. Но все пак й се струваше като предателство: към него и към нея самата.

Това е човекът, когото любовникът ми иска да убие…

30.
Предрешен за кражба

„Магически заклинания“

Преди възнесението на Кориний към Първонаследничеството, във фолклора на всяка култура съществували предания за магия — вещината да предизвикваш необяснимото и чудотворното. Много от думите като вещер, магьосник, заклинание и други, използвани днес в практиката на гностическите изкуства, произхождат от такива източници. Ние, маговете, знаем, че способността да използваш гносиса не се влияе от изричането на магически думи, но митът продължава да съществува сред обикновените маси.

Академичен съвет на Ордо Коструо, Понтус

Норостийн, Норос, континента Юрос

майсенк, 928 г.

два месеца до Лунния отлив

Още щом баща му тръгна за Понтус, Аларон и приятелите му започнаха системно наблюдение на двореца на губернатора и разбраха, че Белоний Вълт ще отсъства от вкъщи поне още две седмици. Тримата се чувстваха като скандалните „Каденски плъхове“ — криминално проявена група магове от преди половин век, която причинила страшни неприятности на властите из Брича и Аргънди.

— Каденските плъхове, разбира се, са били чистокръвни благородници, а не някаква групичка отхвърлена от обществото измет като нас — отбеляза Рамон.

По-рано той се самообяви за оглавяващ плана за нахлуване в дома на Вълт:

— Просто трябва да съм аз, все пак аз съм силацианецът — заяви той.

От най-горния етаж на странноприемницата „Веселата сврака“ се откриваше добра гледка към задния вход на двореца. Масите до прозореца имаха идеалното разположение, което им позволяваше да проучват движенията на стражите. Аларон отбелязваше тихичко наблюденията си, а Рамон записваше скришом или скицираше. Масата им беше отрупана с бокали, бяха стояли там цял следобед. Момчетата бяха единствените посетители на горния етаж и бизнесът на Приси, отегчената проститутка в ъгъла, не вървеше добре.

Една от сервитьорките се качи и събра празните чаши.

— По още едно, младежи?

— Мхм — измърмори Рамон, без да вдига поглед от бележника си.

Аларон се извърна към нея:

— А? Да, добре.

Сервитьорката огледа празните бокали и вдигна поглед към отегчената проститутка.

— Момчета, не сте платили и стотинка, а като гледам не сте дали нищо и на Приси. Смятам, че е вече време да ви видим парите.

Разсеяно Рамон й подхвърли един златен силациански аурос и тя кимна одобрително.

— Имаш аурос? — попита учудено Аларон, когато тя си отиде.

— Силациански аурос — предимно олово. Аз лично не бих заменил и рондийски сребърник за него, но тези тъпаци тук не разбират така или иначе.

Той хвърли поглед към Приси, която, забелязала златния отблясък, сега се запътваше към масата им. Гърдите й почти изскачаха от деколтето.

— Аларон, ще помогнеш ли на горкото момиче? Май че връзките на роклята й са се разхлабили — заяви той и продължи да си пише.

Приси се завъртя отзивчиво около Аларон, който се мъчеше всячески да извърне поглед от нея.

— Е? — заговори го тя със съблазнително мъркане. — Искаш ли да заровиш глава в тях?

— Не иска — отговори вместо него Рамон, без да вдига поглед към нея. — Пази се за жената на мечтите си. Което е някак тъжно, защото тя не му обръща внимание — той бръкна в кесията си, извади едно сребърно силацианско фоли и го бутна в ръцете й. — Виж, вземи това и си върви. Ще го утроя, ако обещаеш никога повече да не ни заговаряш.

— Четворно и имаме сделка.

Рамон се намръщи:

— Искаш да ти платя четири фолита, за да не си легна с теб?

Тя вдигна рамене:

— Ти го предложи.

— Каква ти е обичайната тарифа?

— Три сребърника.

— Значи искаш три, за да си легнем с теб и четири, за да не си?

— Ами да.

— Добре, ето ти още два. Започни без мен, ще дойда малко по-късно.

Тя се нацупи и си замина троснато, но не и преди да прибере на сигурно монетите. Аларон се замисли за кого бе по-изгодна сделката все пак, но бързо се отказа и отново върна мислите си към Ким.

Пристигнаха поредните им чаши. Рамон отпи от киселото червено вино, изпъшка леко, а по лицето му се разля лъчезарна усмивка. Играта на престъпници несъмнено му се харесваше.

— Между другото, Ким ми обръща внимание — отбеляза Аларон. — Просто изчаквам подходящия момент.

— Да-да, само в мечтите ти, смотаняко. Все още ли има някого в наблюдателната кула?

Аларон се вгледа към мястото.

— Да, но привечер ще се махне. Ако искаш да знаеш, Ким дойде при мен и ми помогна, когато се чувствах най-зле. И ми даде амулет, безплатно.

— Нищо не е безплатно, Аларон: длъжна ти е, и то още отпреди. Обзалагам се, че се е опитала да те накара да дадем знаеш-какво на римонските й приятелчета, ако го намерим.

— Не, не е — отвърна той, но реши да не споменава предложението й за Ордо Коструо.

— Нали не искаме да започнем нова война с онова нещо, Ал? Трябва просто да си живеем кротко в охолност и престъпления — каза Рамон с охота.

— Аз не съм крадец и Ким също не е…

— О, моля ти се, та тя е римонка: животът на номадите е низ от престъпления.

— Имали са империя — отвърна отбранително Аларон.

— И са я загубили и почти не са били затрити като народ. Сега обаче им е забранено да притежават земя или дори да я наемат, затова всички до един са крадци. Просто гледам реално на нещата. Ако просто приемем, че правим всичко само за себе си, можем съвсем спокойно да си натрупаме пари, без да е необходимо да правим неудобни избори, които така или иначе биха довели само до война и нещастия. Би било напълно логично.

— Но не е правилно.

— И кой казва, че не е? Аларон, трябва да узрееш малко между ушите. Рондийците управляват света, не защото са добри хора, а защото са най-голямата банда престъпници — девет-десети от маговете са рондийци, сред тях са и най-мощните. Налагат ни данъци, искат да ги почитаме, а нас общо взето ни оправят в задниците и защо? Защото могат! Ако разберат, че някой е открил скъпоценната им Сцитала, ще разбият и колоните на рая, за да си я получат обратно.

— Но дотогава и ние ще сме Първонаследници.

— Ал, на първите Първонаследници им е отнело години да усвоят гносиса. Двамата с теб не сме от тяхната категория щом стане дума за знания и умения, без значение колко силна е кръвта ни. Дори и да станем Първонаследници, няма да издържим и десет минути, ако се изправим пред Църковната стража в Палас. Ако намерим онова нещо, трябва да го пазим в тайна.

Аларон се намръщи и се опита да измисли разумен контрааргумент, но не успя.

— Просто не е правилно така.

Рамон извъртя очи раздразнено и продължи да си скицира.

— Защо сме толкова зле с гносиса? — попита отчаяно Аларон.

Рамон сбърчи чело:

— Говори за себе си. Аз съм си достатъчно добре, единственият ми проблем е, че имам само една-шестнайсета чиста кръв. А това е минимумът, за да имаш въобще някакви сили. Но се справям някак си.

— Да, ама аз съм с една-четвърт. Има много други четвъртаци, които се смятат за доста могъщи, така че какво ми е сбъркано на мен?

Рамон закова погледа си върху него.

— Наистина ли искаш да знаеш?

Аларон премигна учудено:

— Разбира се!

Рамон се пресегна и го дръпна за носа:

— Нямаш никаква самоувереност. Не вярваш в себе си и се страхуваш от гносиса.

Аларон се подготви да чуе нещо заплетено, нещо извън собствения си контрол, не това. Замълча за миг, след което отвърна разпалено:

— Имам увереност! Сигурен съм, че заклинанията ми ще проработят, когато ги правя — знаеш добре, че се страхувам единствено от магьосническите работи. Как, по дяволите, мислиш, щях да се захващам с Малворн, ако си мислех от самото начало, че ще се проваля? Трудно би могло да ме е страх тогава от някое дребно заклинание, нали?

Рамон сви рамене:

— Ако искаш ми вярвай. Пределно ясно е и за всички останали. Биеш се с Малворн, защото не можеш да сдържаш яда си, но нито веднъж не си повярвал, че ще го победиш.

— Та той е чистокръвен — как бих могъл да имам шанс…

— Разбира се, че няма да имаш — защото в съзнанието си вече си победен. Просто подхранваше самочувствието му. Ако наистина искаше да го сразиш, щеше да го прободеш с нож, докато спи. Никога не си и опитвал да победиш, бореше се просто да получиш значка на честта, на която да пише „Опитах“ — Рамон чукна по масата. — Все пак си се сблъскал за пръв път с гносиса чрез лицето на майка ти и кошмарите й. Нищо чудно, че се вцепеняваш при мисълта до какво може да доведе той.

Аларон се почувства като зашлевен.

— Мислех те за приятел!

— Приятел съм ти, идиот такъв. Затова ти казвам тези неща. Виж, щом приемеш гносиса и се научиш да се биеш, за да побеждаваш, ще пребориш всичките си страхове и ще се превърнеш в що-годе сносен маг. Така че се стегни, спри да се съмняваш и повярвай в себе си. Наистина, не е толкова трудно.

Аларон увеси нос.

— Тогава защо не ми помогна с Малворн?

— Защото това бяха училищни глупости. Не бяха важни. За теб Арканумът може би е началото и краят на света, но истината е, че с всичките си простотии, той е нещо съвсем незначително. След няколко години ще си забравил всичко, свързано с него — или поне би трябвало да си. Аларон, просто вземи да се стегнеш. Захванали сме се с нещо, което може да се окаже истински значимо, и ако мислиш да участваш, трябва да вложиш всичко най-добро от себе си — Рамон се наведе към него. — Аз, например, научих много повече за шест месеца в силацианското си селце, отколкото за всички тези години в колежа. Имам предвид гангстерските работи, а те не са никак красиви — в гласа му се прокрадна зловеща нотка. — У дома ми викат фамилиозо, разрешителят на проблеми: когато някой има проблем, отива при Татко фамилиозо и той го изпраща при мен. А аз разрешавам нещата. Ти досега винаги си бил предпазван от тази страна на живота, но няма да е така задълго. Трябва да закоравееш, amici.

— Как?

Рамон въздъхна и сложи ръката си върху тази на Аларон:

— Първо, трябва да се откажеш от това „не“ в съзнанието за себе си. Спри да си казваш „не мога“ и започни да използваш „мога“. Мисли позитивно — той отпи от чашата си. — Аларон, в черупката ти от несигурност и неумелост се крие един силен маг, роден да бъде предводител — виждам го в искрите в очите ти, когато загубиш самообладание. Но трябва да се научиш да го извикваш у себе си, когато си спокоен.

Аларон сбърчи нос:

— Не мога… Ох, добре, ще се опитам.

— Не се опитвай — направи го.

— А ти правиш ли всичко това?

Рамон се ухили:

— Разбира се, все пак съм гений.

Благодарение на достъпа си до легионерските колиби и до стаята с регистри за бойните магове, Рамон успя да снеме скици на пълните карти на двореца.

— Беше толкова лесно, че направо ме хвана срам — трябваше им само един поглед към легионерската ми значка и всяко смущение от това, че съм силацианец, изчезна. Заместено от незаинтересованост, разбира се.

След това направи триизмерна карта на двореца със земен гносис и се отдръпна, усмихвайки се самодоволно, докато другите я разглеждаха.

Аларон допринесе с няколко дребни въображаеми стражари, пускайки ги да се движат из мястото, както бяха проучили по-рано, за да могат тримата да определят пролуките в охраната на двореца. Сега наистина се почувстваха като преродените „Каденски плъхове“.

Пететажният палат на губернатора оформяше огромно „Н“, имаше масивен скатен покрив и оръдейна кула по всяка негова издатина или пресечна точка. Приземният етаж служеше за прием на гости и се свързваше с огромните кухненски помещения. Вторият етаж бе запазен за по-лични забавления, украсен със скулптури, картини, редки артефакти и съкровища на страната. На третия етаж се намираха помещенията на персонала и централното огромно стълбище го подминаваше напълно. Обширните покои на четвъртия етаж почти винаги оставаха празни. Най-горният етаж, от който се откриваха невероятни гледки по залез, оставаше запазен само за семейството на губернатора, въпреки че Вълт бе овдовял преди доста години, а единственото му дете вече беше пораснало и живееше в Палас.

— Кабинетът и спалнята му са на последния етаж — отбеляза Ким. — Но в кое ли от двете си съхранява личните вещи?

— Мисля, че ще е в кабинета — отвърна Рамон.

— Не, бих казала в спалнята — възпротиви се Ким. — За такива документи сигурно се замисля само от време на време. А през кабинета му сигурно постоянно минават секретари и прислуга.

— Не трябва да се ограничаваме само с тези две стаи — обади се Аларон. — Помниш ли дългите лекции на Файръл за това как да защитаваме ценните си вещи? Има два основни начина: да се презаредиш със защити и да се надяваш, че няма да те нападне някой прекалено силен за теб, или да заложиш на потайност и хитрина, като ги скриеш под забулващи заклинания с надеждата, че ще се окажеш по-прозорлив от враговете ти, които решат да те нападнат. Проблемът при защитите е, че са забележими и за останалите магове — сякаш направо си казват: „ценните ми вещи са тук, достатъчно добър ли си, за да ги вземеш?“. А не мисля, че Вълт би заложил на това.

Помислиха малко над думите му.

— Срещу какво се изправяме? — запита Рамон. — Какво да очакваме от кабинета на Вълт?

Аларон се въодушеви:

— Аз мога да ви кажа — съобщи той. — Като всички други добри деца в Норос, и аз бях отгледан с разказите за Бунта. А тази книжка открих в библиотеката на мама — той извади опърпано издание на „Генерали от славния бунт“. — Тук пише, че Белоний Вълт е „благороден и земен генерал, обичан от народа си. В изкуствата на магьосничеството и с елементите Въздух и Вода е най-опасен за мерзавците зложелатели. Майсторството му в пророкуването му позволява да предвиди всички изходи от играта“ — той се ухили. — Очевидно е написано преди капитулирането му при Локхазан. Но все пак ни дава някаква идея срещу какво се изправяме.

— Ако е най-вече пророк и ясновидец, едва ли ще има голям успех със защитата над вещите си — отбеляза Рамон. — Повечето видове магьосничество имат значително ограничено действие, освен ако не се намираш лично на мястото. Нито въздушната, нито водната магия не предоставят много възможности за поставяне на капани. Това е добре, притеснявах се, че ще е огнен маг и че ще ни очакват всякакви ужасни гадории.

— Ами ако някой приятел като този ваш учител Файръл му помага да засили защитите си? — зачуди се Ким на глас.

— Не е изключено — призна Рамон, — но това би означавало да повери защитите си в ръцете на човек, който може във всеки момент да ги премахне, да го ограби и да ги постави отново, докато се преструва на невинен. Не мисля, че Белоний Вълт е от хората, които раздават доверието си като милостиня на просяците.

— А какво пише в книгата ти за генерал Ленгстрит, Аларон? — попита Ким.

Аларон отгърна на страницата.

— Да видим… Ха! Това ще ви хареса: „Чак от долини далечни в Аргънди, Яриус Ленгстрит дочува ехтящия вик за свобода и пристига, готов да пролее кръвта си по хълмовете и планините в кралството ни в името на справедливостта. Аргъндиецът владее до съвършенство елементите, а безпощадната му ръка обича най-много да сее огнена разруха и гръмове над зложелателите, докато илюзорните му образи пазят нашите момчета от пъзливите сиреноядци“. „Пъзливите сиреноядци“ — страхотно е!

Лицето на Рамон се разкриви в гримаса:

— Значи генералът бил елементалист — ще ни е полезно, но пък магьосничеството е слабостта на елементалистите. Дори само с обикновена руническа магия ще ни е полезен, стига да можем да го накараме да направи каквото и да било. А какво ще кажете за някакви духове-пазачи, които Вълт може да е оставил?

— Едва ли — отговори Аларон. — Вълт не е вещер или некромансър.

— А как ще влезем вътре? — попита Ким.

Рамон изпъна ръце зад тила си и се облегна назад.

— Ще влезем. Просто трябва да проучим още някои неща и ще открием начин. Вярвайте ми.

Аларон се спогледа с Ким.

— „Вярвайте ми“ ли ни каза току-що силацианският гангстер?

— Аларон, ти ли си? — смътно познат глас се разнесе зад него, докато отиваше към двореца на губернатора: този път Аларон смяташе да влезе вътре, за да разгледа приемната и как се охранява мястото.

Въпреки жегата носеше платнен каскет и тънък шал, но очевидно и те не му осигуряваха достатъчна маскировка. До тук бяха опитите му да се промъкне без никой да го забележи.

— Аларон Мърсър?

Той изруга под носа си и се извърна към покрито с лунички лице, обрамчено с руси коси, сплетени в плитки. Изстена вътрешно: беше бившата му почти-годеница Джина Уебър.

— А, здравей, Джина — отвърна той и затърси мислено извинение да си продължи по пътя.

Джина беше облечена със сива рокля, а непретенциозен шал покриваше плитките й, което означаваше, че все още не е омъжена, но на лявата й ръка блестеше годежен пръстен. Усмихваше му се като на добър стар приятел.

— Ти си бил, знаех си! Какво става с теб?

— А, грижа се за мама най-вече. Татко замина на изток по работа. Нищо интересно, да ти кажа.

Отчаянието в гласа му явно събуди спомени в съзнанието й и тя се изчерви и веднага се извини:

— О, толкова съжалявам за случката при дипломирането. Беше толкова нечестно.

— Кажи го и на губернатора — сопна се Аларон, съжалявайки за резкия си тон, когато видя как се стресна тя. — Извинявай, Джина, не си виновна ти. Във всеки случай, все още се опитваме да оспорим решението му — по-добре да се захващам пак.

Той се накани да си върви, но тя го последва.

— От сърце се надявам жалбата ти да има успех. Защото знам, че си… ами, свястно момче.

Той преглътна мъчително, сякаш леко развълнуван. Никога до сега не се бе замислял за мнението й за него.

— Да, ами, благодаря ти, Джина. И аз не тая лоши чувства. И ти ми изглеждаш свястно момиче.

Погледите им се срещнаха, може би за първи път.

— Успех с брака ти с онова момче от Брича.

Лицето й помръкна.

— Всъщност няма да се женим, докато не се върне от Похода — отвърна тя с тих глас.

— Дано се прибере жив и здрав. Как, казваш, му беше името?

— Блейн дьо Ноален. Баща му има огромен имот и много коне близо до Фелантон. От получистокръвен произход е, също като моето семейство. Татко е доста доволен…

— Да, добре, извини ме, Джина, но трябва да вървя.

Неочаквано чувство на съжаление заля Аларон — не че изгаряше от желание да се ожени за нея, но така бъдещето му щеше да е спокойно, нормално. А сега какво правеше? — обмисляше престъпление, с което можеше да си навлече екзекуция.

— Довиждане, Джина.

— Внимавай в офиса на губернатора — предупреди го внезапно тя. — Има един млад маг, който е отвратителен глупак. Сега, когато легионите тръгнаха, вече е част от охраната. И постоянно ми се предлага, мазникът му.

— Казаха ми, че всеки способен боен маг е изпратен на изток — отбеляза Аларон. — И сега са останали само досадниците и загубеняците, нали? — не се сдържа да отбележи навъсено той.

— Не мисля, че ти спадаш към някое от двете, Аларон — каза Джина. — Успех и ще ми кажеш как е минало. Навъртам се наоколо често. Неомъжените жени магове, които не ги бива в битка или в изцелението, като мен, обикновено вършат задачи, свързани с комуникацията. Сега работя като лична секретарка на капитана на стражата.

— На Джерис Мьорин ли?

— Да — изрече с въздишка тя. — Страхотен е. Ако искаш да се срещнете някой път, ще го уредя — той вече е чувал доста за теб. Чувала съм го да диктува писма към губернатора от твое име.

Аларон се изненада: значи все пак Мьорин не го беше излъгал, когато му каза, че се опитва да му помогне.

— Срещал съм го. Благодаря ти, Джина, но наистина трябва да вървя. Вероятно ще се виждаме пак.

Тя му се усмихна окуражително:

— Успех, Аларон.

Той тръгна, но изведнъж се извърна с въпроса:

— Познаваш ли Малворн Андеварион? — постара се да прозвучи равнодушно.

Последвалото й изчервяване отговори красноречиво на въпроса му. Той се запъти бързо към палата.

Качи се по стълбите в западното му крило, преминавайки покрай грижливо подредени стражари и скулптури. Стигна до подобно на пещера фоайе, изпълнено с още статуи, включително и огромен каменен образ на Вълт и фрески на Алпите по тавана. Зад огромно бюро, изправено пред редици от мъже и жени от всякаква възраст, стоеше отегчен мъж. В помещението се усещаше потискаща атмосфера на застоялост, сякаш жалващите се бяха прекарали толкова дълго време тук, че паяци бяха изваяли невидимите си мрежи помежду им.

Аларон седна да изчака като поредния молител и започна да отбелязва наум различни картини от вътрешността на мястото.

— Аларон Мърсър — измърмори някакъв глас зад рамото му, при което Аларон потрепери.

Изправи се предпазливо и срещна погледа на Грон Кол. Последния път, когато се видяха, Мьорин заби лицето на Кол в един стълб. За жалост му беше минало, но лекът за акне така и не го озаряваше. Носеше червено-синя униформа — цветът на губернаторския персонал.

— Кол, чух че само навлеците са останали в града. Сега като те виждам тук, вече съм убеден, че е така.

Бледа подигравателна усмивка премина по устните на Кол, сякаш да се връзва на по-нисшите от него сега беше под достойнството му.

— Най-добрите се сдобиват с най-добрите позиции, Мърсър. Само тъпаците заминаха на изток. По-умните нямат нуждата да се гърбят из пустините, за да си докарат състояние. Аз съм личен помощник на заместник-губернатора Беско. Да знаеш, че те държи под око. Теб и твоята жалка групичка от чуждоземска измет, която се навърта около къщата на баща ти по цели дни и нощи. Бива ли я номадската ти курва?

Аларон се пребори с желанието да фрасне самодоволната му физиономия, докато се опита да потисне надигащото се притеснение, че наблюдават дома му.

— Двамата с Беско сте прекрасна двойка. Задължително ме уведомете, когато решите да се съберете официално — той се извърна да си ходи.

Невидими ръце го сграбчиха за гърлото, спряха притока на въздух в трахеята му, повдигайки го във въздуха, докато се мята и рита с крака. Докато се бореше да си поеме дъх, притиснат от гностичната хватка на Кол, в периферното зрение на Аларон попаднаха изумените погледи на останалите жалващи се граждани. Страхуваше се до смърт, че Кол ще се разрови в мозъка, но вместо това той се изкикоти и го завъртя във въздуха. Погледът на Аларон започна да се замъглява, картините се губеха и изпъкваха на фокус отново и той усети как изгубва съзнание, когато изведнъж се стовари на земята, удряйки силно главата си в пода. Като риба на сухо, той се опитваше отчаяно да си поеме дъх, когато едри ръце го сграбчиха и го завлачиха към вратата по стълбите. Двамата стражари го оставиха проснат на земята пред малка група наблюдатели. Той лежеше в опити да диша болезнено през нараненото си гърло.

Гласът на Кол се промъкна в съзнанието му от върха на стълбите.

<Само ела отново тук и ще видиш какво ще ти се случи, долнопробна измет такава.>

— Аларон? — Джина Уебър се наведе над него и успокоителен като лечебен балсам гносис се разстла по наранените му мускули, докато блажен въздух отново спокойно изпълни гърлото му. Той се закашля и едва не повърна.

— Джина, скъпа, не си губи времето с тази отрепка. Какво ще кажеш за утре вечер след работа? — провикна се Грон Кол с мазен и насмешлив тон. — Облечи и онази прекрасна зелена рокля.

Джина не му обърна внимание и помогна на Аларон да се изправи.

— Познаваш ли го? О, да, вярно, че беше един от приятелите на Мал. Какъв досадник — измърмори тя. — Ела, ще ти помогна да се прибереш у дома.

Така ли било, Мал, а? Аларон я остави да му помогне, докато краката му си възвърнаха силите и можеше да застане прав без чужда помощ.

— Благодаря ти, Джина — изрече дрезгаво той. — Ще се оправя сам вече.

Тя го погледна със съжаление в очите:

— Мога ли да ти помогна с нещо?

Той поклати глава, изпълнен с безпомощен гняв към Кол, Гавий, Мьорин и всички останали, които бяха провалили бъдещето му. Само да разрешим загадката около Ленгстрит и ще напусна това място, без да се връщам никога повече.

Той я изгледа гневно, но бързо се опомни, смекчи погледа си и добави с по-мил тон:

— Извинявай. Благодаря ти отново, Джина.

— Няма проблем — отвърна тихо тя със слисан поглед, сякаш пред нея стоеше някое дете. — Ами добре, тогава. Беше ми приятно да се видим — добави тя неловко и се отдръпна.

А тя всъщност искаше да се ожени за мен — мисълта осени Аларон. За нея беше нещо важно. Какво, по дяволите, е харесвала у мен?

— До скоро — измърмори той и си тръгна бързо.

Разбраха се да нахлуят в губернаторската резиденция вечерта на торстък, 22-ри майсенк. Наслада за отмъщение изпълни Рамон, когато разбра, че Грон Кол ще охранява сградата през нощта.

— Очакваше се, че ще има някой маг там, добре че поне вече знаем, че ще е онзи проклетник.

Аларон се намръщи:

— Не трябва да сме толкова сигурни. Кол не е лесен противник.

— Перфектно е! Ако не друго, си познаваме стоката. Знаем в какво го бива — илюзии и очевидно въздушен гносис, така че по-лесно ще го победим. Освен това чакам възможността да го смажа от бой вече седем години.

— Няма да е толкова лесно — предупреди го Аларон. — И двамата сме се сбивали с него в училище. Не се дава лесно.

— Двубоят няма да е честен — отбеляза Рамон. — Не можем да рискуваме да губим време или да вдигаме шум. Трябва да го свалим с един удар.

— Само без да убиваме — предупреди ги Ким. — Колкото и да го мразите, не ви позволявам.

Момчетата се съгласиха неохотно.

— Добре — заяви тя. — Защото измислих най-добрия начин да се справим с него.

И така Аларон се озова в голяма зелена рокля, загърнат през глава с бледосиня къса пелерина по смрачаващите се улички, докато се опитваше да върви като жена, хванал Рамон под ръка.

— Това е най-ужасният план в историята — измърмори кисело той.

— Тихичко, прекрасна моя — изсъска Рамон.

— Задник! Защо ти не облече роклята? Можеше дори да ти хареса.

Рамон се сдържа да не се изсмее.

— Изглеждаш великолепно, Аларон. Даже бих те целунал.

— Да не си посмял — смръщи вежди Аларон.

— Шшш! И без недоволни физиономии, ще развалиш ефекта.

Джина беше сравнително високо момиче, доста по-едра от Ким и Рамон, но съвсем, малко по-ниска от Аларон. Косата щеше да се окаже проблем, но Ким им подсигури руса перука отнякъде. След това не им отне много време да завършат трансформацията, особено щом приложиха и няколко съвсем обичайни замаскиращи техники: някоя и друга подплънка на разни места, малко грим тук-таме. Дори му продупчиха ушите, за да му сложат обеци. Аларон се чувстваше унижен, като пълен глупак, а ушите го боляха, но Ким беше права: трябваше той да влезе в ролята.

— Разправяш ми да съм се стегнел, а в следващия момент ме карате да се обличам в женски дрехи — заоплаква се той.

Рамон се подсмихна:

— Част от това да бъдеш твърд е да можеш да поемаш ударите вместо приятелите си, Ал. Разбира се, не е нужно ударите да са физически — да си достатъчно корав да сложиш рокля е част от това да работиш в отбор.

— Така ли?

— Абсолютно.

И в този момент Рамон развали надъхващата си реч, като избухна в неконтролируем смях.

Слънцето беше залязло, а изтъняващият сърп на луната се показваше на източния хоризонт. По улиците нямаше много хора, а стражите не биха обезпокоили момиче, хванало под ръка един боен маг, така че се промъкнаха лесно към частния вход за палата на губернатора. Не им отне много проучване да разберат, че новите помощници на губернатора се помещаваха в стаите за гости на резиденцията му, а Кол, както и се предполагаше, не се ползваше с добра слава сред останалия персонал.

Рамон остави Аларон на ъгъла на площада по пътя и отиде при другите двама, спотайващи се в малка уличка наблизо. Аларон прекоси обширното открито място с наведена глава в опити да стъпва като жена и отчаяни молитви да не срещне някого по пътя.

Откъде ти тоя късмет.

— Здравей, Джина — дочу се грубоват приветлив глас и присвил устни, Аларон се извърна леко.

По дяволите! Беше някакъв млад чиновник, не можеше да се сети за името му. Надяваше се по принцип Джина да не се отнася така дружелюбно с него.

— Здравейте — оформи гласа си, за да смекчи тоновете му и използва хипнотизъм, за да прозвучи така, както онзи очакваше — точно както се бе упражнявал през последните два дни.

Очевидно му се получи, защото младият мъж изглеждаше убеден.

— На гости ли отиваш? — попита любопитно той.

— При един приятел — отвърна нежно Аларон, кимвайки към резиденцията.

Младият чиновник смръщи вежди и изрече с отвращение:

— При Грон Кол ли? Е, не мога да те съдя за вкуса ти, но очаквах повече от сгодено момиче като теб — той наклони леко фуражката си за поздрав и си тръгна.

Съжалявам за репутацията ти, Джина. Щом изгуби младия мъж от поглед, Аларон продължи бързо напред: третата камбана за вечерта вече бе иззвъняла. Щеше да успее единствено, ако Кол бе все още там. Провалът щеше да е пагубен. Достигна до вратата на прислугата и почука с трепереща ръка.

Изчака известно време, докато се дочу гласът на някаква жена:

— Кой е?

Аларон събра целия си кураж и изрече с преправен глас:

— Тук съм да видя господин Кол.

Дочу се въздишка на отвращение, а след това друг въпрос:

— За кого да предам?

Когато Аларон отвърна „За Джина“, чу как жената изруга тихо.

Малкото прозорче на вратата се плъзна.

— Я да те видим.

Аларон срещна погледа на жената през процепа и й внуши чрез гносиса си: „Несъмнено виждате Джина Уебър. Пуснете ме да вляза.“

Хипнотизмът не беше най-силната му страна, но прислужницата беше заета и не очакваше никого другиго.

— Ех, добре, влез — измънка примирено тя.

Освободи всички ключалки и отвори вратата. От кухнята се разливаше светлина, а ароматът на готвено изпълваше коридора. Жената изглеждаше на около четиридесет, а ръцете й бяха целите в брашно.

— Не те мислех за такава, момиче — отбеляза тя укорително. — Ела, ще те заведа до приемната.

Тя го поведе през коридора, а навън Рамон и Ким трябваше да водят Ленгстрит през площада, в готовност да последват Аларон вътре, ако успееше да премине през стражата и Кол.

Готвачката извика един от стражарите, които си подхвърляха зарове във фоайето.

— Кърт, заведи госпожица Уебър до приемната… Чарлз, ходи да извикаш господин Мазник — нареди кисело тя.

Явно не те обичат много, а Грон Кол?, помисли си Аларон. Господин Мазник — ха-ха!

Пазачът Кърт го заведе до едно кресло в малка кръгла стая с гледка към площада. Вонеше на ръждива ризница и пот и зяпаше Аларон с любопитство.

В домовете на магове често обучаваха охраната си на защитни техники, затова Аларон вложи по-големи усилия в хипнотизма си.

Виждаш привлекателна млада жена, но тя не е за теб. Върви си.

Срещна лека съпротива. Кърт подсмръкна недоволно и се извърна да си ходи, но попита:

— За какво ви е да се срещате с Кол?

— Не ти влиза в работата, пазачо, но няма да забравя да му спомена, че си се интересувал.

Кърт се сепна:

— Извинявайте, госпожице. Не исках да ви обидя — побърза да каже той и да си тръгне.

Най-после сам, Аларон се огледа с интерес. Слабо осветената стая беше претъпкана с книги, маси и бюра, а във въздуха се носеше миризма на масло за лампи. Дочу стъпки и пооправи качулката си.

— Джина — измърка Грон Кол щом влезе в стаята. — Каква приятна изненада! Надявах се най-сетне да се вразумиш — той се запъти към шкафче с гарафи и си наля бренди в една чашка. — Няма много смисъл да се пазиш за годеника си цели две години, нали?

Аларон го наблюдаваше изпод вежди. Ела по-близо, Грон, глупако.

Грон пристъпи бавно към него.

— Знаеш ли, Джина, наистина ме разочарова оня ден със суетнята си около онзи кретен Мърсър. Той просто си получи заслуженото. Под достойнството ни с теб е да се занимаваме с него.

— Той не означава нищо за мен — осмели се да каже Аларон, докато приглаждаше креслото си с ръка, съзнавайки ясно изучаващия поглед на Кол върху себе си.

Молеше се подражанието му да е достатъчно добро, защото не можеше да си позволи ментален контакт с него.

Кол сръбна шумно и върна чашата.

— Той като цяло не е нищо — поясни той. — Но аз съм някой — личният помощник на заместник-губернатора. Докато останалите глупаци си играят на войници, аз тук си напълвам кесията. Мога да напълня и твоята — добави той с кикот. — И двете ти кесии! — той се надвеси над Аларон, който се мъчеше да държи погледа си надолу.

Усети как Кол се пресяга и дръпва ъгъла на качулката му.

— Малворн ми каза, че си голяма палавница — подсмихна се той гърлено.

О, Кор, дай ми сили…

Нещо в коридора изтрополи и Кол се извъртя намусено:

— Мамка им! Казах им да…

Аларон заби стегнатия си юмрук в корема на Кол, а илюзорната му дегизировка се изпари при удара, но Кол нямаше време да осъзнае — сви се на две, при което отгоре му се стовари вторият юмрук на Аларон, право в челюстта му. Главата му се отметна назад и той падна с тъп удар на земята. Аларон скочи върху него, готов да го фрасне отново, докато изпраща мислени трусове в съзнанието на опонента си. Погледът на Кол се премрежи и той се отпусна неподвижно.

Право в десетката!

Вратата се отвори и Рамон се вмъкна вътре:

— К’во става, Ал?

— Готово.

Мамка му, чувството беше страхотно.

Рамон се ухили:

— Добра работа. Аз се оправих с охраната, а в кухнята нямат идея какво се случва. Има ли друг, с когото трябва да се справим?

— Не, мисля, че е чисто — отвърна Аларон, когато Ким довлече генерал Ленгстрит при тях.

Тя се наведе над Грон:

— Това ли бил той? Ух, същински изнасилвач, а? А сега, да видим…

Тя затвори очи и от пръстите й към слепоочията на Кол се процеди синя светлина. След това се отдръпна, леко задъхана.

— Ще си полежи така поне няколко часа — каза им тя.

Аларон се ухили на Рамон:

— Разказах му играта на копелето — подшушна му той и демонстрира няколко движения.

— Направо зеленея от яд, amici.

Ким се усмихна:

— Съжалявам, но той няма да помни, че си го ступал, Аларон. Ще се събуди със спомена, че е заспал след прекаляване с алкохола — тя се изправи. — Да вървим.

Оставиха Кол и се промъкнаха тихо през главното фоайе, нагоре по стълбите. На етажа на прислугата, едно младо момиче ги подмина без да ги види. Достигнаха до последния етаж незабелязани.

Ким се обърна към момчетата:

— Е, спалня или кабинет?

Рамон стисна устни:

— Все още залагам на кабинета — той се вгледа в сенчестите коридори напред. — Първо обаче да проверим за защити, за да не ги задействаме. Помнете: движим се бавно и предпазливо. Ким, натам е кабинетът; Ал, провери вратата на спалнята.

Аларон се приближи предпазливо — в момента, в който я докосна, вратата лумна в бледа светлина.

— Защитена е — прошепна Аларон.

— Тази на кабинета също — потвърди Рамон.

Аларон срещна погледа на силацианския си приятел. Вече бяха на територията на Вълт и възможностите да се провалят бяха неограничени. А аз все още мисля, че нито спалнята му, нито кабинетът му са мястото, което търсим…

Той пристъпи надолу по коридора.

— Къде тръгна? — изсъска раздразнено Рамон.

Аларон му посочи вратата, към която се бе запътил: стаята, която бе обозначена като резервна на картите. Върху вратата й нямаше защити, затова я бутна бавно да се отвори.

Първоначално помисли, че се намира в някакъв параклис и тогава видя медалите и стената с почетни награди — украсена с легионерски транспаранти и знамена с гербове. Върху един постамент дори се извисяваше бюст на Вълт, голям колкото човешки ръст. Стаята наистина беше светилище: посветено на самия Белоний Вълт.

Ким се вмъкна зад него, а гностичната светлина в очите й проблясваше бледо и прозрачно в мрака.

— Я гледай ти — каза тя, оглеждайки бюста и медалите. — Егото на Вълт сигурно може да се мери с това на някой солански полубог.

Рамон надзърна при тях:

— Какво правите тук?

— Аларон искаше да поразгледа — подшушна му Ким.

— По дяволите, съсредоточете се — ядоса се Рамон. — Спалня или кабинет?

— Изчакай малко… — съзнанието на Аларон препускаше.

Да предположим, че досиетата са тук. Не е невъзможно — мястото не е от най-очевидните, но е по-удобно и от спалнята, и от кабинета… Ако бях на негово място, щях да държа документацията си под ръка. Щях да искам да е видна, но само за мен. Щях да използвам…

Той се усмихна. Щях да използвам призоваваща руна.

Приближи се до бюста и го заразглежда отблизо, когато съзря ситен знак, гравиран в основата му. Посочи го и на останалите.

— Вижте, това е призоваваща руна.

— Да бе? — Рамон изгледа невярващо Аларон. — Наистина?

— Помниш ли как работят?

Рамон се намръщи:

— Разбира се: докосваш руната, представяш си мислено предмета и го извикваш към теб. Правехме го в училище. Но не беше много добре — добави той натъртено.

Аларон направи недоволна физиономия:

— Поставилият руната е единственият, който може да я използва. Но можеш да надвиеш чуждата магия за призоваване, ако внедриш собствената си самоличност в заклинанието. Правихме го в училище.

Веднъж.

Аларон се загледа в дребния символ. Най-вероятно е защитена — защита при допир, от онези, които не можеш да разпознаеш, преди да си ги активирал. Поне такава бих използвал аз.

— Ясно ни беше, че ще трябва да развалим една-две защити, ако ни се наложи — прошепна той.

Преди другите да успеят да реагират и преди той самият да се замисли, Аларон спусна осветената си от гносис ръка към символа, поставяйки свързваща руна върху него.

Ако е тук, значи това ще… ох, мамка му!

Очите върху бюста се отвориха и го погледнаха. Гностичен лъч го прониза и се закотви в мозъка му. Усети как тялото му се вкочанява и пулсът му се ускорява.

<Изречи паролата> изръмжа гласът на Белоний Вълт, процеждащ се от каменния бюст.

Смътно съзнаваше близостта на Рамон и Ким, които се провикваха към него, но усещаше само как в гърдите му разцъфват цветовете на невъобразима болка. Пронизаха го отровни остриета, а тялото му се вцепени. В гърлото му се заформи кълбо от звук, а гърдите му се свиха. Дробовете му започнаха да отказват, оставяйки го без въздух, а зрението и слухът му се замъгляваха.

Заслепяваща експлозия от светлина избухна около него и той изпищя едва доловимо, гърбът му се изви назад, а краката му подадоха. Но това не беше смъртта, а животът. Нещо в главата му прескочи и той отново чуваше звуците около себе си. Възвърна се и осезанието му. Лежеше на пода, хванал лицето си с ръце, стенейки, а Рамон притискаше ръка върху устата му. Ким придържаше ръцете и краката му — явно го бяха разтресли конвулсии. Но никой от тях не гледаше към него; погледите им бяха заковани върху Яриус Ленгстрит, който държеше бюста на Белоний Вълт с ръка.

Мраморът се беше сцепил през средата.

Рамон се наведе над него:

— Ал, добре ли си?

Аларон стисна главата си:

— Май да… какво стана?

— Хипнотичен капан — обясни Рамон. — Мислехме си, че си пътник, но тогава генералът сграбчи бюста и той се разцепи.

— По дяволите, Аларон — сопна се Ким. — Това беше невероятно глупава постъпка, дори по твоите стандарти — тя се вгледа в бюста. — Поне проработи ли?

Аларон вдигна поглед към Ленгстрит, който наблюдаваше бюста със смътен интерес.

— Не знам. Ей, може би опасността за живота ми е накарала генерала да се раздвижи?

— Очевидно — отвърна сърдито Ким.

— Знаеше ли, че ще стане така? — попита я той.

Тя извъртя очи с досада:

— Не… идеята ми беше да го накараме да докосне защитите, които срещнем, и да се надяваме, че инстинктите му ще заработят.

— Аха… А не е ли малко жестоко така?

Тя го погледна и вдигна леко рамене.

Той преглътна:

— Добре де.

Изправи се и се пресегна към бюста, но Ким го избута встрани.

— Почакай, нека го погледна първо. Изглеждаш полуумрял.

Тя постави ръка върху руната и затвори очи.

— Добре, много интересно — каза тя след минутка. — Защитата е свалена, но призоваващата руна е незасегната и върху нея има някакъв отпечатък. Направил си го, Аларон. Невероятно.

Аларон въздъхна и внимателно постави показалеца си върху символа, активирайки призоваващата руна.

— Генерал Яриус Ленгстрит — изрече неуверено той, но в този миг се разнесе съскащ звук и една от дървените дъски на стената се отлепи и иззад нея към него долетя един свитък.

Дъската се върна безшумно на мястото си. Ким улови свитъка, сияеща от въодушевление. Вгледа се в надписа му и усмивката й се разшири още повече.

— Беше прав, Аларон — това е! Сигурна съм… — тя прибра свитъка в колана си и го погледна. — Но все още си си идиот. Можеше да умреш.

Рамон се приближи да огледа дървената дъска, но бързо отдръпна ръка от нея.

— Все още е защитена. Направени са да се взривят, ако някой се опита да влезе с взлом. Ако бяхме тръгнали с железен лост към стените, досиетата щяха да са на прах.

По лицето му се разля едва доловим одобрителен поглед, сякаш преосмисляше охранителните мерки в собствения си дом.

— Вълт сигурно е голям параноик — отбеляза Ким. — Вероятно има някаква силацианска нишка…

Изведнъж, тя се вцепени, а очите й се разшириха в ужас. Аларон и Рамон също го усетиха: внезапно задушаващо бумтене, сякаш хиляди ковачи удряха с чуковете си по самия въздух в опити да размажат на парчета самото време, в което бяха попаднали. В съзнанието на Аларон се оформяше призрачен силует на разярено лице, блъскащо се с все сили в прикриващата му руна. И тримата подсилиха енергията в защитите си, но атаката беше по-силна от всичко, с което се бяха сблъсквали по време на тренировки. Аларон усети как защитите му започват да се свличат, а ужасна болка пронизва черепа му и тогава…

… атаката се разпадна, изпари се за един дъх. Яриус Ленгстрит стоеше като статуя помежду им с ръка вдигната отбранително над тях.

— Генералът го спря! — прошепна Аларон с удивление. — Сигурно беше работа на Вълт, опитът му да разбере кой е задействал защитите му.

— Тогава трябва да вървим — изсъска Ким. — Следващата му стъпка ще е да се свърже с подчинените си.

Тя издърпа генерала към вратата. Той я последва с празен поглед, сякаш случилото се преди секунда не означаваше нищо и е вече отдавна забравено.

Рамон побърза след тях.

Аларон се огледа из стаята. Можеше да последва втора атака всяка броена секунда. Но той не можа да се сдържи. Докосна отново руната върху бюста.

— Аларон Мърсър — изрече той на висок глас.

Друга дъска се плъзна и още един запечатан свитък се появи във въздуха. Той го грабна, мушна го в наметалото си и се затича към останалите.

Успяха да излязат без произшествия, оставяйки стражата и персонала дълбоко потънали в гностично създадени сънища. Площадът беше пуст, пустееха и уличките, по които преминаха.

Бяха го направили. Ухилиха се радостно и ликуващо един на друг.

Рамон взе ръката на Аларон в своята и му се усмихна дяволито:

— Е, мога ли да те изпратя до вас, прекрасна моя? Харесват ми високите момичета — добави той ухилено.

— Ако не ме заведеш у дома до пет минути, мама ще те изкорми — отвърна Аларон.

— Защо всички казват така? — въздъхна дребният силацианец.

Връщането у дома сякаш им отне цяла вечност, но успяха да се приберат без проблем и без никакъв знак, че след тях се е вдигнала тревога. С когото и да се бе свързал Вълт, за да разучи на място нахлуването, явно работеше внимателно. Но се почувстваха в безопасност чак, когато стигнаха у дома и заключиха вратата след себе си. Скупчиха се в обща прегръдка, придърпвайки и Ленгстрит при тях, и се развикаха радостно.

Някой ощипа Аларон отзад и той изпищя, отдръпвайки се от прегръдката.

— Кой го направи?! — попита ядосано той, докато другите се превиваха от смях.

Рамон му смигна:

— Е, скъпа, да ти помогна да свалим тази рокля?

Веднага щом се преоблякоха и настаниха в креслата във всекидневната, Ким разтвори свитъка на Ленгстрит. Тесла отдавна беше в леглото, а генералът дремеше в любимото си кресло.

— И така, да видим какво пише в досието на генерала — обяви Ким и издърпа няколко здраво завързани страници, в началото на всяка от които стоеше печатът на Стражата. — Вижте: „Доклад за арестуване на затворник «Л»“ — това е. А ето и описанието на параклиса…

Тя постави хартиите на масата, подскачайки от въодушевление. Аларон си мислеше, че никога не я е виждал толкова красива.

Рамон наля питиета и тримата вдигнаха тост за успеха си.

— Amici, колкото и на мен да ми се иска да прочетем всичко тази вечер, мисля, че трябва първо да се наспим. Но браво на нас! Проникнахме, на Аларон му се падна да цапардоса Кол, взехме каквото искахме и излязохме незабелязани. Просто идеално.

— Е, не точно незабелязани — напомни Ким. — Вълт разбра, че някой е влязъл с взлом в дома му.

— Но е в Антиопия — усмихна се самодоволно Рамон. — Няма да се върне до седмици, а и нищо не ни обвързва с нахлуването. Гениални сме: отстъпете Каденски плъхове, задава се нова банда в града!

Изпиха питиетата си и неохотно легнаха да спят. Аларон не им спомена за втория свитък. Като се замисляше сега, осъзнаваше, че е направил ужасно глупава грешка, но не можеше да стори нищо вече — беше прекалено късно. Изчака, докато тоалетната се освободи, за да се затвори и да разгледа свитъка насаме.

Вътре бяха записките му от дипломната работа. Затрепери от гняв. Наистина ги беше откраднал Вълт или по-скоро беше накарал някой да му ги занесе. Тогава погледът му се спря върху един лист в досието: писмо от една страничка, сгънато сред записките му:

До: Люсиен Гавий, директор на Турм Заубърин, Норостийн

От: Белоний Вълт, губернатор на Норос

Заповядвам ви да скъсате ученика си Аларон Мърсър. Вие решете на какво основание, но аз лично предлагам непристойно поведение. Въпреки това обаче ви забранявам да му поставяте обичайната оковаваща руна или да го следите за последвало притежание на незаконен амулет. Дал съм заповеди и на Стражата. Отправяйте всичките си запитвания към мен, а в мое отсъствие — към капитан Мьорин.

Б. В.

Аларон стоеше, гледаше недоумяващо и обвил ръце около себе си, започна да трепери. Вълт бе разрешил тайно притежанието му на амулет? Но защо? И щом върху провалените магове се слагаше оковаваща руна, защо не бяха сложили и върху него?

Вълт е искал да продължа да имам достъп до гносиса, но защо? Имаше само една възможна причина: Вълт сигурно беше предрекъл нещо за него, когато бе видял разработката му. Значи Вълт иска аз да намеря Сциталата…

Той си спомни редовете, написани за Вълт в „Генерали от славния бунт“:

„Майсторството му в пророкуването му позволява да предвиди всички изходи от играта.“

31.
Любовници

Магьосничество

Магьосничеството успява да достигне до сърцевината на най-заплетените и все още неразгадани мистерии в света — живота след смъртта и съществуването на душата. Докато гносисът съумява да даде свидетелства за наличието на някаква форма на живот след смъртта, той не доказва, и дори не загатва дали този живот представлява някаква цел, възмездие или е всъщност просто едно удължено избледняване, заключителната част на истинския ни край. Съществуването на Бог не е нито доказано, нито опровергано. И въпреки това, посредством магьосничеството, магът може да общува с душите на мъртвите и да получи тяхната помощ (благодарение на вещерството); да прави предположения за бъдещето (пророкуване); да установява връзки на далечни разстояния (ясновидство); или да манипулира с телата на мъртвите (некромантия). Доколко всяко едно от тези приложения на магьосничеството е законно оправдано е тема за разискване сред моралистите.

Академичен съвет на Ордо Коструо, Понтус

Брокена, Джавон, континента Антиопия

майсенк, 928 г.

два месеца до Лунния отлив

Непосредствено след края на Бунта, рондийските легиони тръгнали от град на град из цял Норос, за да издирят по-изтъкнатите от въстаниците и да ги накажат със смърт за назидание на цялото население, въпреки че повечето от тях вече били помилвани. Елена помнеше един такъв случай: палачът спря невъзмутимо за миг, с надвиснала над жертвата си брадва. Момчето, положило глава на голям каменен блок — да, беше още момче, сигурно нямаше и деветнайсет, хлипаше тихо в очакване на смъртта. Нямаше основание за това кратко прекъсване: беше преднамерено и жестоко, а главорезът се наслаждаваше на момента на представлението си пред тълпата под слънцето.

Сега тя разбираше добре как се бе чувствало това момче. Брадвата на Гървон тегне над всички ни. Чувствам го.

Това усещане застигаше всички. Сейра се отдръпна: постоянно заета, тя престана да си споделя с Елена, с което й напомняше за подобния си труден етап, през който бе преминала преди няколко години, когато започна да шпионира хората около себе си. За известно време стана потайна, а поведението й беше долно и непристойно, докато Елена не я върна към здравия разум.

Тимори все по-често плачеше и измъчваше до смърт Борса. На Елена й се искаше да прекарва повече време с детето, да си играят както едно време, но беше прекалено затрупана с работа и винаги изморена. Дори Лоренцо се държеше странно, очите му винаги пълни с копнеж, а в обичайното му спокойно поведение се прокрадваше несигурност.

Как ми се иска просто да се кача на кон и да избягам — но къде да отида?, чудеше се тя.

Мара отново бе нападнала — този път един от приближените на Мустак, и след поредното безуспешно издирване на жената анимаг, Елена се прибра с наведена глава в стаята си. Тарита нареди на двама здрави мъже от прислугата да донесат кофи с вода, за да напълнят старата изтърбушена каца за вино, която Елена използваше за вана. Сама затопли водата с последни гностични сили и се потопи в нея с въздишка.

— Гладна ли сте, господарке? — попита Тарита.

— Май че не — осъзна Елена и поля отново главата си, потапяйки се в удоволствието на влажната топлина. — Би трябвало да съм, но ми е прекалено изморено да ям сега. Ще закуся обилно на сутринта.

Тя се изправи и пое кърпа от Тарита.

— Имате страхотно тяло, господарке — отбеляза тя. — Силно и атлетично.

— Но не и много женствено — отвърна Елена, докато се изтриваше с кърпата.

— Мисля, че формите ви биха задоволили всеки мъж — каза Тарита с обичайната си смущаваща искреност. — Лоренцо ди Кестрия не харесва ли тялото ви?

— Тарита!

Елена я изгледа с досада, уви се в кърпата и седна на леглото си, чудейки се какво да облече за вечерта.

— Тактичността май ти е чужда на теб, а? На колко си години?

— Не знам със сигурност, но мисля, че съм на петнайсет. Прокървих вече — тя подсмръкна зачудено. — Защо?

— Просто питам — но една натрапчива мисъл изплува в съзнанието й. — Тарита, а ти как се озова в онази ракла, когато Горгио започнаха да избиват джафи прислугата?

— И преди сте ме питали, господарке: видях какво се случва наоколо и се скрих там.

— Къде? Със сигурност не си стояла в онзи долап цял ден, нали?

— Че защо не? Войниците влязоха в стаята само веднъж и изглежда бързаха да излязат. Изплаших се, че ще ме открият, но някакъв офицер дойде и ги отведе с него. След това всичко утихна.

Елена най-сетне си спомни мисълта, която я глождеше оттогава.

— Кой те заключи в онази ракла, Тарита?

Изражението на момичето застина, а Елена инстинктивно се обгради със защити, в случай, че Тарита станеше нападателна. Страховете й не се оправдаха, защото вместо това момичето изхлипа и заотстъпва назад.

— Няма да те нараня, момиче, но трябва да ми кажеш истината — добави Елена с твърд глас.

Тарита се свлече на колене на пода:

— Моля ви, господарке — щях да ви кажа, когато се уверях, че е безопасно, кълна ви се — тя пое дълбоко дъх и погледна Елена в очите.

Под тъмния тен на кожата й лицето й бе пребледняло.

— Беше Порша, господарке.

— Порша ли? Порша Толиди? Сестрата на Фернандо? Че защо й е да прави подобно нещо?

— Защото с Фернандо бяхме любовници — прошепна тя.

— Какво?! — Елена се изправи и надвеси над момичето, което се присви на пода. — Какви казваш сте били? А Солинда…?

Нов поток от въпроси изплува в главата й. Тарита трепереше на пода, а очите й бяха пълни със страх.

— Фернандо накара Порша да му обещае, че ще ме пази, господарке. Моля ви, щях да ви кажа, но близките ми ще ме убият, ако разберат, че съм си легнала с някого от Горгио.

Елена отново седна на леглото си, мислите й препускаха.

— Защо Порша не те отведе на север?

Тарита я погледна, както винаги, когато правеше някой глупав ход на табула.

— Защото Горгио избиваха всички от прислугата — ако ме откриеха сред тях на север, просто щяха да убият и мен. Порша ме пощади заради брат си.

Елена се пресегна, хвана момичето за брадичката и се вгледа в очите й:

— Няма да издам тайната ти, Тарита. Заклевам ти се — но мислите все още бушуваха в главата й. — А какво стана с Фернандо Толиди?

— Беше убит около седмица преди да дойдете вие и Горгио да си тръгнат.

— Бил убит ли? От кого?

— Принцеса Солинда го уби — отвърна Тарита без колебание.

— Пресвети Кор! Солинда ли? Да не ме лъжеш?

Момичето вирна брадичка предизвикателно и повтори:

— Принцеса Солинда го уби.

Елена я гледаше с недоумение:

— Сигурно се бъркаш…

Тарита се вгледа в очите й с несломим поглед:

— Ако искате ми вярвайте, господарке.

— Не разбирам…

Тя си спомни настървеното и озлобено създание, с което се сблъска, когато издърпаха принцесата от руините на Лунната кула, и как безуспешно се опита да го свърже с усмихнатото и жизнерадостно момиче, до което бе прекарала цели четири години. Пресвети Кор!

Тя потупа по дюшека до себе си:

— Ела седни, Тарита. Моля те, разкажи ми как се случи всичко.

Тарита се изправи грациозно на крака и свенливо седна до Елена, като внимаваше да не се докосне до нея.

— Господарке, сър Фернандо беше помощник на посланика на Горгио. Ухажваше принцеса Солинда, но както знаете, нямаше шанс да е с нея — тя сякаш вирна горделиво глава. — Аз вече не бях девствена и той ме хареса, а когато се прибра превъзбуден в покоите си след танците, имаше нужда от жена. Искаше мен.

Елена изгледа момичето. Тогава трябва да е била на колко, четиринайсет? Боже мой, в какъв свят живеем.

— Тогава вие заминахте за Форенса с кралицата, принцеса Сейра и принц Тими. Дворецът кипеше от подготовка за пристигането на пратениците на султана. Тогава магистър Сордел уби добрия крал Олфъс и Горгио нахлуха в града. Нахълтаха хиляди войници и изнасилваха жените навред, но Фернандо ме защити — момичето сведе поглед към земята. — Каза ми, че ме обича.

И може би наистина те е обичал, помисли си Елена. Той самият беше само на осемнайсет. Няма да е и първият, влюбил се в момиче от прислугата, нито пък първият, престорил се, че обича някое наивно младо момиче, само за да се наслади на хубавото му тяло.

— А ти обичаше ли го?

Тарита се смути.

— Харесвах го. Но ние не прекарвахме много време заедно, господарке. Правехме секс и веднага след това се връщах към задълженията си. Може би с времето щяхме да се обикнем.

— А какво стана между него и Солинда?

— Принцесата беше много разстроена, баща й беше мъртъв, а тя — затворничка. Видях я веднъж, плачеше. Фернандо се опитваше да я успокои, но тя го удари — видях и отпечатъка от ръката й върху кожата му.

— Той ядоса ли й се?

— Не, натъжи се. Той беше добър човек, господарке. Съжаляваше я, казваше, че просто е ядосана на цялото му семейство, но не и на него. Дълго време държаха принцесата заключена. След това пристигна лейди Вейдия, но дори не разрешаваше на прислугата да припари до стаята на Солинда. Тогава след няколко седмици Алфредо Горгио съобщи, че Солинда и Фернандо ще се женят и двамата започнаха отново да се срещат, сякаш не се бе случило нищо нередно. Всички ги виждахме да се разхождат заедно и изглеждаха щастливи.

Така значи, остава насаме с Вейдия, а след това отношението й се променя.

— Продължи — нареди мрачно Елена.

Трябва да заповядам да доведат отново Солинда тук, за да я разпитам.

— Разнесе се слух, че Солинда и Фернандо ще се омъжат тайно на следващия свещен ден от седмицата и още същата вечер Фернандо ми потвърди. Каза ми, че вече не мога да съм му прислужница, но накара Порша да обещае да се грижи за мен — тя се намръщи. — Поне не ме остави с дете. Но въобще не ми беше приятно.

Елена сложи ръка на рамото й.

— Съжалявам за това.

Тарита присви нацупено устни, но вдигна рамене:

— Все някога щеше да се случи, предполагам — изведнъж тя се наведе по-близо до Елена. — Тогава всичко се обърка ужасно. Посред нощ се разнесоха ужасни викове — целият дворец вдигнаха на крак! Двамата си крещяха отвратителни неща, ужасни обиди, когато изведнъж отекна писък и един от стражите разби вратата им. Гърдите на Фернандо плуваха в кръв, а от тях стърчеше нож!

— А Солинда?

— Беше закрила очи с един чаршаф. Казваха, че е крещяла с някак странен глас…

— Странен ли? В какъв смисъл странен?

Тарита сви рамене:

— Просто странен. Звучала… ами, различно, с глас, различен от този на принцеса Солинда… не изговаряла думи, просто виела, като на някакво погребение — тя потрепери. — Беше забивала ножа си във Фернандо много, много пъти. Магистър Сордел дойде и изгони всички от стаята.

— Не е дошъл Гървон?

— Магистър Гейл не беше тук — всичко това се случи малко преди да се върнете вие и да убиете злосторниците — напомни й Тарита. — Магистър Сордел разпространи версията, че Фернандо е нападнал принцесата, а тя се е опитала да се защити. След това я заключи в Лунната кула — за нейно добро, както твърдеше.

Елена повдигна вежда:

— Защитил е Солинда ли? След като е убила един от Горгио?

Тарита изглеждаше отвратена.

— Сигурно е била по-ценна за него от Фернандо — предположи горчиво тя. — Но както и да е, след няколко дни дойдохте вие и ги избихте всичките. Лейди Сейра трябва да върне сестра си тук и да я накара да си плати — добави тихо тя.

Елена въздъхна тежко.

— Да беше ми казала всичко това преди да изпратя Солинда на юг.

Тарита се присви:

— Не можех да кажа на никого — тя се пресегна и стисна ръката на Елена в нейните. — Мъжете няма да ме разберат. Та аз спах с един от Горгио! — прошепна тя с дрезгав глас. — Не искам да ме наранят.

— Няма да издам тайната ти, Тарита, обещавам ти. Благодаря ти, че ми я довери.

— Вие сте добра господарка — отвърна свенливо тя и след това изведнъж добави. — Ще помолите ли лейди Сейра да оправдае Фернандо?

— Да, ще говоря с нея — отвърна й Елена и стисна ръката й в отговор.

Първо обаче ще трябва да изровя тялото му, за да го попитам няколко въпроса с надеждата, че въобще ще мога поне малко да разбера какво, по дяволите, се е случило.

Много от проявленията на некромантията бяха забранени из цялата Рондийска империя и то поради основателни причини. Създаването на немъртви чрез приклещването на душите им в собствените им тела или в нечии други влизаше в разрив с всякакъв здрав разум и бе не просто ежесекундно мъчение за тези души, но те се превръщаха и в опасност за живите: притежаваха тела, неусещащи болка и се превръщаха в смъртоносни създания, нуждаещи се да се хранят с други души, за да оцелеят в тази си полужива форма.

Като страна, в която в миналото не са живеели магове, в Джавон нямаше подобни забрани върху некромантията, но въпреки това, Елена не възнамеряваше да бъде разкрита току-така.

Фернандо Толиди бе набързо заровен в една от подземните гробници на двореца, намираща се под разрушената Лунна кула. Като благородник, Фернандо заслужаваше прилично погребение, но засега се предполагаше, че когато отношенията с Горгио се нормализират, тялото му ще бъде изпратено на север. Затова междувременно го бяха натикали в един ковчег и без никаква церемония го бяха заровили в гробницата на някаква отдавна заличена династия, оставяйки го пренебрежително да изгние.

Гносисът щеше да е ключът и осветлението на Елена по пътя. Тя провери дали Сейра е заспала, а Тарита — притихнала, и дочу как Борса вече хъркаше от съседната стая, преди да се измъкне към настоящия вечен дом на Фернандо. Катинарът се отключи в ръката й без много усилия, с помощта на гносиса тя заглуши и скърцането на отварящата се врата, след което я затвори внимателно и запали една главня. Останала сама в студените подземия, Елена тръгна на лов за гробове. Под двореца им лежаха вечните жилища на шейхове, емири и проповедници от близо петстотин години насам — същински лабиринт от джафи мъртъвци, чието пълно разучаване щеше да й отнеме часове. Но Елена се насочи направо към римонските гробници, лесно разпознаваеми по изваяните ангели и гравираните образи на Сол и Луна върху редиците от каменни саркофази. Докато преминаваше между тях тя прошепна тиха молитва за душите на мъртвите. Не беше трудно да си въобрази как духовете се взират в нея, а сенките се прокрадват в мрака по стъпките й. Когато някоя душа не преминеше спокойно в отвъдното, се случваше вечният й сън да се наруши и тя да остане да обитава около собствените си тленни останки. Понякога тези духове ставаха животозастрашаващи. Но сега около Елена се усещаше само студената, гниеща влага на гробовете — достатъчно неприятна, но не и опасна.

Фернандо бе положен в каменен саркофаг, а името му бе набързо гравирано отгоре. Тя остави главнята си в една от поставките на стената и започна да повдига капака, настръхваща от вонята на смърт под него. Спря, за да увие носа и устата си с шал, пое дълбоко дъх и отвори ковчега.

Не бяха положили ни най-малко усилие да подготвят тялото за погребението. Трупът на Фернандо Толиди, в напреднал стадий на гниене беше потресаващо подут от газовете, отделяни при разлагането на органите му, почти двойно по-едър от нормалната му фигура. Ноктите на ръцете и краката му и косите му бяха продължили да растат, но лицето му бе хлътнало, плътта му — прилепнала към черепа под нея. Очите му зееха отворени: изцъклени бели орбити, загледани невиждащо в небитието. Езикът му се бе подул и устата му се разкривяваше открита, а под нея и под очите му личаха засъхнали яркочервени струйки, сякаш от тях се бе стичала демонична кръв. Но това беше нормален резултат от разлагането.

Нищо чудно, че легендите за живите мъртви се носят много преди гносисът да ги превърне в реалност, замисли се Елена. Едва се сдържаше да не повърне — това, което й предстоеше да стори, не бе никак лесно и всъщност доста опасно. Щеше да използва тялото на Фернандо като връзка към душата му — некромантско призоваване на духа обратно в тялото. Шансът да се провали беше голям: некромантията не й бе силна страна, а и беше възможно духът му вече да се е разпръснал или да е преминал в отвъдното. Но още по-лошото бе, по този начин можеше да предизвика нещо много по-опасно.

Лилава светлина — цветът на некромантията се процеди през пръстите й върху мъртвешки студената кожа на Фернандо. От него не бе останало нищо друго освен един труп, един отминал спомен за съществуването му, задържал се в разлагащо се тяло. Елена го улови и започна призоваването — един безмълвен вик в човешкия свят, но импулс сред душите, вибрации по невидимата паяжина, привикваща паяците по нея. Тя обаче се опитваше да не си го представя по този начин.

Фернандо Толиди… Фернандо Толиди…

Загубила представа за потока на времето, тя продължаваше да го зове, усещайки капките пот, избили по челото й като мъниста, и леките докосвания до съзнанието й, докато най-накрая не започнаха вълненията, като че ли нещо огромно се носеше покрай нея в дълбоките води, нещо, изтъкано от сенки и далечни съскащи отгласи, и тогава…

Аз… съм… бях… Фернандо… Толиди…

Тя долови образ или по-скоро проекцията в съзнанието си на образа на млад мъж с грубо лице. Полупрозрачната му фигура се понесе към нея, а по лицето й бе изписан страх. Той се надвеси над другия край на ковчега си.

Не гледай надолу, Фернандо, погледни мен, нареди му тя, но той вече свеждаше очи, съзирайки изгниващото си тяло, и изпищя в ужас и тъга. Призрачните му очертания започнаха да се размиват.

Тя заобиколи ковчега му, докато той продължаваше да се отдръпва. Фернандо, гледай само мен, заповяда тя.

Той извърна неохотно и ужасено лицето си към нея. Какво сте ми направили?

Трябва да ми кажеш кой те уби.

Той я погледна безпомощно, с ужас в очите. Хвана се за гърдите, сякаш усещаше забитото в тях острие. Не си спомням… Защо не мога да си спомня собствената си смърт?

Елена се опита да го успокои. Нормално е. Разумът умее да заличава болката и сътресенията на съзнанието. Ненадейно, тя усети пъплене по сетивата си, докато около тях се струпваха други души, наблюдаващи ги съсредоточено. Трябваше да приключи възможно най-бързо. Стой мирно, каза тя на духа на Фернандо и протегна ръка, лумнала в лилава гностична светлина, прокарвайки я през призрачния му череп. Тръпка премина по безплътното му тяло и образите започнаха да се стичат в съзнанието на Елена:

Младо момиче — Солинда стои гола върху него, а ръцете му я държат здраво, докато тя го е възседнала страстно; насладата му се покачва, довежда го до кулминацията… Когато той вдига поглед към нея, а тя свежда очи към него…

Това не е Солинда!

Следват изумление и ужас; той крещи — несвързани думи на отвращение и страх, избутва я от себе си… слабо, бяло тяло се просва на земята и извръща лице с викове към него, а един кинжал проблясва във въздуха…

Удар след удар се изсипват върху гърдите му, постепенно започва да настъпва изтръпване и е толкова странно, защото вече не усеща нищо, а кръвта шурти навсякъде. Все още вижда кльощавото лице, кръвта е изпоцапала бялата му кожа, носи се парлив дъх на кръв. Мракът се спуска отгоре му като устремени води, издърпва го на дъното…

Елена се освободи от видението, докато избледняваше пред очите й.

— Благодаря ти, Фернандо — каза тя на глас към света на духовете. — Почивай в мир.

Широкото му лице сведе взора си към нея и той се протегна да я докосне — дали за да я нарани, или да й благодари, Елена не успя да разбере, защото някакъв невидим вятър накъса образа му и отвя душата му в небитието.

Ясната картина изпъкваше ярко в съзнанието на Елена: слабо, момчешко на вид лице с къса червена коса. Лице, което виждаше за първи път…

Подземният мавзолей сега изглеждаше дебнещ, осезателен. Призоваването на един дух неизменно бе привикало и други. Тя заотстъпва назад, замахвайки с главнята около себе си — вече ясно съзнаваше, че страховете й не са безоснователни: знаеше, че съществуват създания, които обичат да се спотайват в мрака и прошепна прогонващи заклинания. Отекващата тишина сякаш й се присмиваше в лицето и въпреки че наистина нямаше нищо около нея, тя се почувства в безопасност, едва когато стигна в стаята си.

Не можеше да заспи дълго след това, искаше й се да поговори с някого — добре де, искаше този някой да е Лоренцо, но беше късно, а главата й вече гъмжеше от прекалено много мисли.

Когато най-сетне успя да заспи, сънува, че подутото тяло под каменната плоча бе нейното.

— Е, лейди Елена, как върви животът? — Пита Розко се разположи до Елена, докато останалите членове на регентския съвет заемаха местата си.

Съставът им изглеждаше някак изменен в последните дни — сър Лука Конти бе тръгнал на север, където да приклещи Горгио. Граф Пиеро Инвейльо обаче все още беше сред тях, все така изтънчен и вежлив и все още използващ всяка възможност да предложи синовете си на Сейра. Настойчивостта му се бе превърнала в добродушна шега, но с един сериозен оттенък в нея. Дон Франческо Пердонело се бе присъединил към съвета като пръв представител на „Сивите гарвани“ и съветник по въпросите, засягащи публичната администрация. Винаги водеше със себе си свита от експерти и се бе превърнал във важна фигура в съвета. Двамата с Пита Розко постоянно влизаха в спорове по финансовите въпроси.

— Пита, по-добре отвсякога — излъга приветливо Елена.

Пита повдигна вежда подозрително, но не постави под въпрос отговора й.

Лоренцо се появи и Елена веднага намери някаква важна работа в ъгъла на стаята, докато той се шегува с Пита за някакъв облог помежду им.

Сейра доведе и последните членове на съвета: Луиджи Гиновиси, все още разпоредник на семейните приходи и все така намусен, проповедник Акмед ал-Истан, който продължаваше с опитите си да накара съвета да предприеме стъпки в полза на аметхианските искания, и Йосип Янус — новият представител на соланската вяра и старши друид спрямо Иван Прато. Янус създаваше строго и мрачно усещане и спореше дори и за най-незначителни неща сякаш са на живот и смърт. Регентският съвет вече имаше цели трийсет членове, а всеки от тях си водеше своя свита поддръжници. Елена продължаваше да повтаря на Сейра, че това са прекалено много хора. Опитваше се да я убеди да създаде по-малък Висш съвет, а сега поредната досадна среща на постоянни разногласия трябваше вече да я убеди да го стори.

Сейра седна и всички заеха местата си. Елена застана на обичайното си място близо до нея, но кралицата-регент дори не я удостои с погледа си, а пристъпи към откриването на срещата:

— Господа, искам да знаете, че всяка една минута ни е ценна, и че вече ми дойде до гуша да поставям такси на пътищата или квоти за сол, докато тук не ни остава време да обсъдим шихада. Представям ви факти, не ви каня да дадете мнението си. Ясна ли съм?

Всички вече я познаваха достатъчно добре, за да кимнат благоразумно и да се съгласят с нея. Елена беше чула неколцина от тях да се превъзнасят по старите времена, „когато Олфъс поне ни даваше думата“. Но беше чувала други да се заявяват единодушно, че Сейра ръководи добре съвета и като цяло й бяха пламенно предани. Елена се изпълваше с един непринуден прилив на гордост от своята принцеса. Всички безсънни нощи, в които я възпитаваше в политиката и ръководството, сега даваха плодове, много по-богати, отколкото би могла да си мечтае.

Макар че ми липсва момичето, което някога беше…

Сейра обобщи накратко ситуацията им: агентите им в Кеш съобщаваха за безкрайни колони от мъже, виещи се на запад към долината Хеб. Един търговец докладваше, че Томас Бетилон е въвел насилствено наложен вечерен час в Йебусалим. Белоний Вълт бил изпратен от рондийците на дипломатическа мисия към Ордо Коструо. На север Горгио били тихи, но строели високи дървени козлови кранове, от онези използвани за пристанища на въздушни кораби. Носеше се слух, че Доробон се завръщат. Дори Джавон да избереше да пренебрегне Похода, войната така или иначе щеше да ги застигне. Но тези новини вече бяха на няколко дни или седмици — без мрежата от доносници на Гървон Гейл, всяка нова информация сега беше ценна.

Разискваха нашироко относно шихада, но не успяха да достигнат до единодушно решение. Да изпратят войските си на юг, когато Горгио очакваха подкрепление от Доробон, граничеше с лудостта, но да отхвърлят напълно исканията на султан Салим би било равносилно на самоубийство. В крайна сметка гласуваха в полза на шихада само с един глас разлика — решителният глас на Сейра. Елена забеляза, че Лоренцо гласува „против“ и това не се хареса на Сейра.

Срещата се проточи дълго и дори най-заядливите съветници вече искаха да си ходят, когато Сейра повдигна един последен въпрос:

— Елена ме помоли за разрешение да доведем обратно Солинда от Крак ди Кондотиори — заяви открито тя.

Думите й накараха всички да прекъснат приповдигнатите си от мисълта за края на събранието шеги и да се вторачат в нея.

— И с каква цел? — попита най-сетне граф Инвейльо. — Върху нея все още има обвинения в измяна, а така и не я поставихме на съд. Можем ли да допуснем един публичен процес в сегашното си деликатно положение?

Пита Розко вдигна пръст с възражение:

— Ще я използваме като пример — така ще покажем на хората, че сме решени да се изправим лице в лице с този проблем…

Сейра го прекъсна:

— Елена иска само да я подложи на разпит по отношение на събитията около смъртта на Фернандо Толиди. Ще я придвижим без много шум. В зависимост от отговорите, които получим, ще решим и дали да я изпратим отново на юг.

— Тогава защо доня Елена не си отиде сама на юг и ни спести грижите по това толкова сложно и опасно предвижване на затворничката? — измърмори Пита.

— Защото няма да я пусна — отвърна категорично Сейра. — Просто ви осведомявам, не подлежи на обсъждане — но след това гласът й поомекна. — Солинда все още е моя сестра и аз също искам да я видя. Искам да знам дали наистина поставя Горгио пред семейството си. Ако е така, няма да има милост за нея — в гласа на Сейра се прокарваха глухи, призрачни нотки. — Но това ще го обсъдим друг път — тя се изправи рязко. — Това е всичко, господа.

Когато мъжете се разотидоха, Сейра дръпна Елена и я помоли да повърви с нея — изключителна рядкост в последно време.

— Елена, част от мен не би се и замислила да остави Солинда завинаги в подземията на крепостта — призна си тя. — Вече не знам какво да правя с нея.

Елена отвърна със съчувствие:

— Ще я разпитам възможно най-бързо и ще я изпратим отново там. Няма нужда дори да я виждаш.

— Има, Елла — разбира се, че трябва да я видя — Сейра изпъна гръб, съзнанието й вече препускаше напред. — Другата седмица пристигат пратениците на султана. Какво ще им кажем?

— Че ще се радваме да потанцуваме заедно, но вече програмата ни е пълна?

Сейра се усмихна сдържано:

— Това май наистина е всичко, което можем да им кажем. Съмнявам се обаче, че Салим ще е въодушевен. Или пък джафите. Ако Доробон се върнат, не мога да си позволя армиите ми да са в Хеб — тя се прозя унило. — Лоренцо ди Кестрия гласува против участието ни в шихада — отбеляза тя. — Изненада ме.

— Май Лоренцо смята, че е редно да се занимаем само с един проблем. А и твърди, че съюзът между Доробон и Горгио поставя пред нас неотложни проблеми, с които трябва да се справим.

Сейра се намръщи:

— Ди Кестрия винаги са ме подкрепяли — измърмори тя и погледна Елена. — Мислех, че си го обучила по-добре.

— Ако това трябваше да е някаква шега, не беше смешна, Сейра.

Тя си мисли, че спя с него. А и кой ли още друг?

Сейра отвърна студено:

— Само казвам, че обикновено сте единодушни по повечето въпроси. Няма нужда да се обиждаш.

Елена се сепна:

— Извинявам се, Ваше Величество. Уморена съм.

Уморена до смърт. Достатъчно уморена, че да правя глупави грешки.

Тя се поклони, съзнавайки, че неколцина от съветниците бяха дочули разговора им.

— Моля да ме извините — тя побърза да си тръгне, разтърсвана от мислите: Какво се случва с моята принцеса? Къде е момичето, което познавах?

Качи се немощно по стълбите, подвоуми се дали да си вземе вана, но избра медитацията вместо това. Отиде в стаята си за тренировки в кулата и преди да разчисти оръжията и свали мантията си, кимна извинително към Бастидо, когото напоследък пренебрегваше често. Вдигна капаците на прозорците и остави огненочервените лъчи на залязващото слънце да я изкъпят в светлината си, преди да свали панталоните си и връхната си туника, да разгъне тънката постелка, която държеше навита в ъгъла, и да започне тренировката си. Изкуството на йога поначало бе възникнало в Лакх, но след отварянето на моста Левиатан било разпространено и сред много магове от Юрос, които го намерили за полезно не само за тренирането на тялото, но и на духа.

След половин час, тя вече започваше да се изпотява, вглъбена в упражненията си, но изведнъж звукът от отварянето на врата я върна обратно в реалността. Очите й се стрелнаха към меча й. Поуспокои се, когато видя, че натрапникът беше Лоренцо ди Кестрия, но въпреки това настръхна при мисълта да е насаме с него.

— Доня Елла, мога ли да ви прекъсна?

Тя сведе поглед към дрехите си — прилепнало от пот бельо, и след това вдигна очи към него:

— Лори, нали знаеш, че ако нахлуеш така в стаята на някоя жена, тя най-вероятно би се разкрещяла?

Той се плъзна покрай нея и отиде до прозореца.

— Знам. Съжалявам. Надявах се на добрата ви воля — той се извърна, залезът озаряваше лицето му, и протегна ръка към нея. — Казахме, че ще говорим отново, когато се върнеш от кръвната кула. Е, върна се, и аз искам да проведем този разговор сега.

Ох, боже…

Тя го остави да я издърпа на крака. Коленете й поддадоха, а влажната топлина на тялото й се стече по корема й. И по-надолу.

— Трябва да се облека — измърмори разсеяно тя.

Той я спря само като застана зад нея и обви ръце около тялото й. Бяха здрави и топли, силни като крепостни стени. Тя потъна почти неволно в прегръдката му.

— Харесва ми да те гледам. Движиш се с такова изящество — прошепна той в ухото й, — като водата — нежно, той я обърна, така че и двамата се изправиха пред прозореца. — А тук, в тези сухи земи, тя е скъпоценна.

Заедно двамата се вгледаха отвъд морето от тухлени къщи, към пустинния хоризонт и голите форми на планините на запад. Елена се опита да си спомни как изглеждат горите, но не успя. Не можеше да мисли трезво за нищо друго, освен колко добре се чувства в ръцете му, обвити около нея.

— Разкажи ми за Индрания — побърза да попита тя в опит да си спечели време за размисъл.

Той се усмихна нежно.

— О, но хората там използват името Лакх, а не Индрания. Може би е най-странната земя на света. Червени почви, зелени дърветата, минарета, издигащи се над червените покриви на къщите. Жизнерадостни хора и цветове. Човек не би могъл да твърди, че познава цветовете, преди да стъпи на някой лакхски пазар. Жените носят най-ярките и наситени червени и зелени тъкани, най-искрящо жълти или оранжеви, блестящи в позлатена бродерия или украсени със скъпоценни камъни. С изкусни шарки и невероятен детайл — той погали ръцете й над лактите. — Някой ден ще те заведа там, ако пожелаеш.

Мечта за свобода и пътувания: надежда, която да я крепи.

— Разбира се, че искам, Лори. Звучи прекрасно.

— Движението е свобода. Пътят те зове и ти загърбваш всички грижи, оставил се да те отведе далеч, където мечтите ти те очакват.

Тя въздъхна и потъна в прегръдката му. Той я целуна по лявото, а след това и по дясното ухо, а тя потрепери с наслада. Сгушил се в шията й, попита:

— Бих ли могъл да си получа целувката си сега, Елла?

Тя се извърна в ръцете му и го погледна в очите, само на няколко сантиметра от нейните. Въздъхна леко и безпомощно:

— Би могъл.

Тя притисна устни в неговите и отпи жадно от целувката му. Имаше вкус на кафе. Тя усети как защитите й се разпадат и се оставя да я поведе до постелката за йога, нежно поставяйки я да легне по гръб, обсипвайки с целувки шията й, а леко наболата му брада се отъркваше в нея и в бузите й. Ръката му се плъзна под потната й туника и погали лявото й зърно, след което нежно я разкопча. Веднъж започнали, тя усети вътрешен натиск да приключи по-скоро, но той нямаше никакво намерение да бърза и вместо това забави движенията си, проточи ги във времето, целувките му станаха още по-нежни, по-малко настойчиви, а докосването му — по-закачливо, възбуждащо.

Съблече дрехите й внимателно, обсипвайки я с нежни нашепнати думи и се плъзна надолу по тялото й.

— Съществува едно лакхско писание, наръчник в изкуството на любовта. Първата му книга описва начините да задоволиш една жена без да проникваш в нея — обясни той, целуна венериния й хълм и прокара език през отвърстието й така деликатно, че я накара да застине на място.

Тя вплете пръсти в къдриците му, докато той остана там сякаш с часове, стимулирайки я с уста, играейки си с език и засмуквайки, докато не я доведе до вихър от бурни последователни кулминации, а сподавените й викове увиснаха влажни във въздуха.

Когато тя се посъвзе, той се плъзна върху тялото й.

— Втората книга разказва за проникването в жената — каза й той, докато се плъзна в нея.

Тя се сгърчи под него и започна да тресе бедрата си, но той я укроти и й прошепна:

— По-бавно, amora, винаги бавно.

Усещаше го огромен в себе си, а когато най-сетне се задвижи по-бързо сякаш отне целия дъх от тялото й. Вкопчиха се един в друг, с всяко движение насладата се покачваше, сетивата й се изпълваха с него: с въздишките, с допира на кожата му, с аромата и с движенията му: всепроникващи и божествени. От присъщата й резервираност не остана и следа и тя започна да стене, останала без дъх, когато най-сетне той се тласна силно в нея и с рев като на бик свърши в конвулсиращото й тяло. Отне й цяла вечност, докато се опомни. Слабините й плуваха в телесни течности, а кожата й — в пот.

— Беше невероятно.

— Благодаря ти — той се усмихна бавно, някак непонятно сериозно, почти преценяващо.

— За какво си мислиш? — попита тя учудено.

— Че си едно удивително създание. Маг, способен на всякакви чудеса — той се измъкна внимателно от нея и легна на една страна, с лице, притиснато към нейното, — но преди всичко си жена.

— Не, не съм. Аз съм Героят на кралицата-регент, преди всичко друго.

Той я погледна в очите:

— За мен първо си жена — целуна я преди да успее да отговори, и я притисна покровителствено в обятията си.

Тя го целуна по бузата, внезапно обзета от свенливост сега, когато неотложната й нужда бе задоволена. Или поне засега. Сложна плетеница от надежда и страхове закипя в нея. Въпреки че инстинктът й подсказваше да се отдръпне и да прецени размера и същността на случилото се, то беше невероятно — по-добро от всичко, за което бе мечтала.

— Е? — попита закачливо тя. — За какво искаше да говорим?

Той изсумтя:

— Жени! Винаги, когато са в леглото, трябва да приказват ли, приказват, приказват… — той се засмя, но в крайна сметка той запълни настъпилата тишина с разкази за местата, по които бе странствал. Стаята се изпълни със сенки, когато нощта започна да се спуска, но Елена дори не забеляза — съзнанието й следваше думите му, пътешестваше по местата, които той й описваше.

— Пътуването звучи страхотно — промълви тя, когато Лоренцо замлъкна за миг накрая.

— Невероятно изживяване е — съгласи се той, — но може да бъде и много самотно. Никога не си сигурен дали ще те посрещнат сърдечно навсякъде, където отидеш. Едно малко недоразумение или несъзнателно изречена дума може да те запрати отново сам на улицата с нищо друго, освен да продължиш напред. Някои градове са крайно негостоприемни. Но други разтварят обятия, за да те приветстват.

Обзалагам се, че теб те приветстват, помисли си тя, вглеждайки се в красивото му лице.

— Сигурна съм, че с чара си ти лично си успял да се измъкнеш от всяка опасна ситуация, господинчо.

Той се усмихна с крайчеца на устата си:

— Разбира се, екзотичните чуждоземци винаги имат един определен чар, не мислиш ли? Както и вие самата, доня Елена: всички мъже са запленени от вас.

Тя го изгледа скептично:

— Ужасени или потресени: може би. Когато пристигнах в началото, всички рицари бяха разярени, че чужденец — и при това някаква си жена! — е счетена за по-способна от тях да защитава кралските деца. Използваха всеки удобен случай да ме упрекват, да ме унижават и да се опитват да ме превъзхождат — а някои дори имаха нахалството да ме свалят!

— Сигурно ти е много трудно тук, така както не показваш признаци на благоразположение или привличане към някого, за да не допуснеш той да те притежава.

— Именно: когато някой мъж спечели една жена, той я е извоювал. Излязъл е победител, триумфирал е над нея, докато жената в същото това време е съсипана и омърсена. Мъжът си ляга с някое момиченце от двора и всички вече гледат с по-добро око на него: доказал е мъжеството си. Но онези млади момичета са покварени от това свое отдаване.

— Значи и други мъже тук са се опитвали да те съблазнят? — попита той, отклонявайки темата на разговора.

Тя реши да си признае:

— Някои — най-самонадеяните от тях. Но повечето ме мислят за някакво изчадие: боен маг, но жена. Като някакво извънземно същество съм за тях. Ако успееха да ме победят в дуел или да ме вкарат в леглото си, щяха да ме вкарат в дребните си заповеднически схеми. През първата ми година тук бях под постоянна обсада.

— Звучи много изморително — отбеляза Лоренцо след някакво време.

Елена го погледна, опитвайки се да подреди чувствата си. Той беше чаровен и честен. Не беше маг и може би затова никога нямаше да я опознае напълно, но пък с него тя можеше да се отпусне както с друг маг. А сексът им беше наистина божествен. Сякаш той беше някакъв магнит, привличащ кожата й като метал към себе си. Гласът му беше нисък и гърлен, точно от този тип, който обожаваше. Фантазии за плътски удоволствия започнаха отново да изпълват съзнанието й.

— Е, имаш ли си един от тези индрански наръчници за секс? — попита тя дяволито.

Той се ухили и облегна назад:

— Разбира се! Може да осигури много добро вдъхновение да оживиш нещата в някоя мудна вечер. Базира се на четирите принципа на удоволствието — той вдигна ръка, за да отброи. — Първи: всяко едно тяло може да отдава и да получава удоволствие. Втори: докато не открием собствените си желания нямаме достъп до пълната наслада от удоволствието. Трети: удоволствието е преходно, но ни дава възможност да надзърнем във вечното щастие на дома Божий. И четвърти: ключът към удоволствието не се намира в тялото, а в ума. Писанието се основава най-вече на този четвърти принцип и групира мирядата от съчетания, която описва в четири най-важни стъпки. Създават се четири етапа на любовното съчетание и се обвързват с цикъла на луната. Доста е живописно. Амтехианите осъждат книгата, но въпреки това може да се намери лесно, дори в предполагаемите амтехиански градове. Разбрах дори, че някакъв скриптуалист я пригодява към амтехианските обичаи. Тук, в Ахмедхаса, хората се наслаждават на удоволствието, докато рондийците, доколкото съм забелязал, са сдържани и превзети — той повдигна саркастично вежда.

Тя сведе примирено глава, припомняйки си кратките моменти на любов, на които се отдаваха преди с Гървон — по-скоро, за да утолят нуждата си, отколкото да се насладят на празника от удоволствието.

— Значи аз съм поредното ти завоевание? — отбеляза тя.

— Е, разбира се, имам много опит с жените — той отвърна, без много извинение в гласа.

Тази мисъл обаче не я отблъсна никак:

— Тогава значи, че съм в добри ръце — изрече тя с усмивка.

— Така и трябва — отвърна той самоуверено. — А като казваш ръце…

Той плъзна ръката си по корема й, обхвана с длан венериния й хълм и започна отново да я стимулира.

Тя изстена леко и се предаде още веднъж.

Сейра Нести се научи да се промъква още като малка в игрите на криеница с брат си и сестра си. Умееше да се движи безшумно, знаеше кога да спре за миг и да тръгне отново или кога да застине напълно неподвижно и да остане така известно време. Сега вече й беше в кръвта. И бе видяла достатъчно.

Високо на стената имаше тясна пролука за наблюдение, откриваща гледка точно към леглото на Лоренцо ди Кестрия. Започна да го следи, когато той реши да я ухажва, за да провери дали й е верен. След като му бе отказала обаче, в продължение на седмици той се отдаде на разврат. Беше й някак смътно забавно да го наблюдава с различно момиче всяка нощ.

Но този път в стаята на рицаря се вмъкна Елена и нещо дълбоко в душата й се изпепели. От видната им интимност ставаше ясно, че не им беше за първи път. Когато въздишките и неконтролируемите стенания на любовното им съчетание прогориха слуха й, тя се отдръпна, а парещи сълзи започнаха да напират в очите й.

Гейл ще каже, че това доказва заговора им срещу мен…

Спалнята й се долепяше до стария кабинет за четене на баща й, от който се спускаше цялата мрежа от тунели и проходи, преминаващи през двореца. Сейра влезе препъвайки се в стаята си и се срина на дивана, хлипайки безгласно, а раменете й се тресяха неконтролируемо от усилието да заглуши мъката си. Гърчеше се в пристъп на тъга, която постепенно се превърна в гняв.

На прозореца й се появи сянка. Тя се олюля към него и го отвори със замах.

— Бяхте прав за тях!

Проекцията на Гървон Гейл кимна.

— Мъчно ми е за теб, Сейра — отвърна простичко той. — Елена не зачита никого другиго освен себе си. Верността й към теб никога не е била нищо повече от хитър ход да си подсигури независимостта от мен и нов пенсионен план за старини.

Искаше да удари с все сила нещо. Да крещи. Пред нея се разкриваше мрачно бъдеще: за това как се събужда и съзира Елена да притиска възглавница в лицето й, докато Лоренцо пробожда с нож Тимори и застава на трона — всички Нести биваха изклани, а Ди Кестрия заграбваха властта. Елена и Лоренцо правеха любов в собственото й легло като кралица и крал на Джавон.

— Как бих могла да се спася? — въпросът се изплъзна несъзнателно от устните й.

Гървон срещна погледа й:

— Трябва да действаш много внимателно, Сейра. Опиташ ли се да ги задържиш, ще си навлечеш големи неприятности. Положението ти е деликатно, но не и напълно безнадеждно.

Тя преглътна мъчително. Правя това за семейството си.

— Ще предприемат действия, когато доведат Солинда. Сигурно си забелязала, че Елена си измисли някакъв предлог, с който да те накара да я върнеш обратно? Защото иска да я убие заедно с теб и брат ти. Ако я оставят в крепостта, където върховна власт имат Ордо Коструо, тя може да се превърне в обект на идеята за обединение. Но когато я доведат отново тук, те могат да подготвят напълно преврата си.

Тя потрепери:

— Не се бях замислила за това. Ще отменя заповедта…

— Не, остави да я доведат. Така ще ускориш освобождението си — той вдигна ръка към нея с отворена длан. — Сейра, имам план, но трябва да ми се довериш.

Тя притаи дъх. Той е Гървон Гейл. Той уби родителите ми. Как въобще стигнах до тук? Но тогава споменът за изпълненото с наслада лице на Елена, докато се натиска с Лоренцо ди Кестрия, заличи всички съмнения. Rukka Hel, мразя ги тези магове! Тя срещна отново погледа на Гървон. Но изглежда трябва да се доверя на някого от тях…

— Какво трябва да направя?

— Първо, изпрати Лоренцо ди Кестрия да доведе Солинда от крепостта — задължително трябва да отиде той. След това повикай тайно Харшал али-Асам…

— Харшал ли! Искате да кажете, че…

— Не, не казвам, че той е от агентите ми — не е. Но той има много познати сред джафите, включително и човек на име Гхуджат из’Ко, който…

— Но това е харкунско име!

Гейл въздъхна отегчено:

— Да, принцесо, точно така. Ще ме прекъсвате ли на всяка втора дума?

Сейра обви ръце около себе си и поклати глава.

— Чудесно. А ето какво трябва да кажете на Харшал…

Всеки знаеше, че днес е денят, в който щеше да се реши дали Джавон ще се присъедини към шихада, затова и Елена наблюдаваше със свит стомах как всички от съвета заемат местата си около масата. Емир Ийлан Тамадхи, Харшал али-Асам и скриптуалистът Акмед ал-Истан седнаха от едната страна, а граф Пиеро Инвейльо, сър Лука Конти и Пита Розко се наредиха от другата. Конти заместваше Лоренцо, който бе заминал да доведе Солинда. Йосип Янус седеше в дъното на масата.

Трябваше да си тук, Лори. Ти поне знаеш как да намираш компромиси.

Но Лоренцо препускаше на юг, за да прибере Солинда. Липсваше й и тялом, и духом.

Сейра пристигна изнервена и със зачервени очи. През последните седмици разговаряше все по-малко с Елена, беше студена и строга, затворена в себе си — очевидно в душата й бушуваше някакво противоречие, което тя не склоняваше да сподели с нея.

Никой сякаш не забелязваше промяната в нея — вече не я вземаха за малко дете или жена, дори напротив: спореха, шегуваха се и отстъпваха пред нея с охотата, с която го правеха и пред Олфъс.

Това обаче не означаваше, че винаги се съгласяваха с нея, а шихадът беше най-спорната тема от всички. Времето им изтичаше: очакваше се пратениците на Салим, султанът на Кеш, да пристигнат по всяко време в рамките на една седмица, когато те трябваше или да се съгласят да участват в шихада, или самите те да се превърнат в мишени.

Скриптуалистът Акмед обясни наложителността от шихада:

— Трябва да проумеете, че само един орган би могъл да се произнесе от името на всички амтехиани и това е Великият събор. Шихадът е нашето свещено задължение да поведем война. Никога не сме се обявявали против Кор. Първият поход ни свари неподготвени, а враждата между Кеш и Лакх не позволи свикването на Велик събор за Втория поход. Още щом се обяви началото на Третия поход обаче, всеки боеспособен мъж в Кеш, Дхаса, Гатиох и отвъд тези земи ще хване оръжието си и ще се присъедини към армията на Салим. В това число влизат и моите хора — джафите. Подчинението им на трона е отделен въпрос, кралице, тук става дума за задълженията ни към самия Ахм!

Ийлан Тамадхи побърза да закима одобрително:

— Признаваме, че римонците изповядват соланската вяра, Ваше Величество. И джафите никога няма да тръгнат с оръжие срещу вас и хората ви за това, но просто не можете да застанете на пътя на този призив за мобилизация. Много млади мъже вече потеглят на юг по своя собствена воля.

Беше вярно: от Крак ди Кондотиори — изходен портал от Джавон пристигаха вести, че стотици млади джафи напускат страната, за да се присъединят към армията, сбираща се в долината Джаси.

— Но истинската опасност ни грози тук — обади се Пиеро Инвейльо с умерено раздразнение. — Почти сигурно е, че Доробон ще пристигнат в Хийтел с поне един легион войска. Смятаме ли да ги оставим да опустошат Джавон?

Акмед разпери ръце:

— Моите хора смятат, че с Горгио е свършено. Не мислят, че Доробон ще се завърнат. Кралицата-регент сломи всички им.

— В това ли вярвате наистина? — изръмжа Лука Конти. — Какво казвате тогава на хората си в храмовете Дом ал-Ахм?

— Че Великият събор се е произнесъл и нямаме друг избор, освен да се подчиним — отвърна язвително и предизвикателно Акмед.

Елена се намръщи. Зад думите му всъщност се крие идеята: „Аз контролирам хората, не ти.“

— През 904-та Доробон превзеха Джавон само с един от легионите си — припомни граф Инвейльо. — Успяхме да ги отблъснем, едва когато станаха прекалено небрежни и съумяхме да отровим Луис Доробон и половината от маговете му. Вече няма да са така лекомислени. Искате ли земите ви да бъдат унищожени, докато хората ви са далеч от тях, хвърлили се в клането в Йебусалим, проповеднико?

— Отиваме в Йебусалим по Божията воля — повтори упорито Акмед.

Четиримата римонци удариха ядосано по масата.

— Какво искате? — попита ядно Пита Розко. — Ще се споразумеем. Сложете си картите на масата, по дяволите!

— Не можете да се пазарите с Ахм!

— Да бе! Не можем да се спазарим с теб — намеси се Лука Конти възмутено.

— Не смейте да се подигравате с един свещен човек! — отсече Ийлан Тамадхи и погледна свирепо римонските лордове. — Вижте: добре се познаваме, подкрепям ограничението, поставено от проповедник Дев и обичам тези земи. Не сме глупаци: знаем, че включването на Джавон в шихада би коствало скъпо на страната. Опасностите са ни известни — но като говорите така открито против Събора, ще си навлечете недоволството на народа и ще се самоунищожим още по-бързо.

— И все пак поставяте скъпоценната си вяра над добруването на народа си — отбеляза хапливо Пита Розко.

— Да, вярата ми ми е „скъпоценна“ — озъби се Акмед. — Тя заема централно място в живота на всекиго или поне така би трябвало да бъде…

— С това и аз съм съгласен, макар и само с него — изрева Йосип Янус.

— Господа — изкрещя Сейра, удряйки по масата. — Всичко това е непристойно. Искам от вас ясно решение.

— Очевидно не можем да постигнем решение — изрече грубо граф Инвейльо. — Те ще си потеглят към смъртта или славата, а римонците ще трябва да се изправят сами срещу Доробон — той извърна поглед към Ийлан Тамадхи. — Или може би предлагате нещо друго?

— Онези, надигащи глас против Великия събор, отварят пътя на смъртта сред нас — отвърна Ийлан с безизразно лице.

— Да не би да заплашвате нашата кралица-регент? — изръмжа Лука Конти и на Елена отново й се прииска Лоренцо да е тук.

— Не — намеси се Акмед, — не бихме могли. Всички от нас обичат кралицата-регент. Шихадът не застрашава никой от вас, римонците, освен ако не се обявите против него. Но с Горгио ще трябва да се справите сами.

Разискването продължи с часове — разбунтувано море от думи, чиито вълни се разбиваха в повелята на Събора и се разпръскваха. Елена се страхуваше от пълен разкол, но Сейра продължаваше да ги настървява. Поне прояви разума да й нареди да разкаже за способностите на един рондийски легион.

— Доробон са рондийци от Севера — започна Елена. — Притежават богатства — повече, отколкото бихме могли да си представим, и съизмерима с тях арогантност. Близки са с императора и се ползват с неговото благоразположение — вдовицата, бившата жена на Луис, когото сте отровили, често се съветва със самата Императрица майка Лучия Фастерий. Ще ни обкръжат с въздушните си кораби още преди края на годината. И това не е просто предположение. Легионите на Доробон са изключително добре екипирани. Макар пет хиляди души да не ви се струват много, много от тях най-вероятно ще пристигнат на гърба на гностични твари, създадени за бойното поле. С тях ще пристигнат крилати коне и поне дузина бойни магове — от най-различни кръвни рангове, но повечето ще са по-силни и от мен. Подобна сила би могла да унищожи и армия, превъзхождаща я десет пъти по численост.

Докато останалите все още размишляваха върху току-що чутото, Сейра попита:

— Ами ако армията е двайсет пъти по-голяма?

Елена премигна учудено. Всички погледнаха слисано.

— Ами — започна тя, — ако се държат заедно, ако не се смутят от лошите загуби, които могат да понесат — а дори и чистокръвните магове се изморяват и гностичните създания могат да бъдат унищожени… но такава армия не съществува, не и тук в Джавон.

Сейра веднага възрази:

— Напротив, съществува.

Всички насочиха смаяни погледи към нея.

— Племето харкун — отвърна тя на безмълвните им въпроси.

Всеки мъж в стаята освен Харшал али-Асам скочи на крака, а израженията им варираха от пълно изумление до презрение и гняв, но Сейра дори не потрепна.

Когато най-сетне поутихнаха, позволиха на граф Инвейльо да изрази общото недоволство.

— Кралице, племето харкун и джафите са във война от векове. Носят се легенди за варварщината им — дори по мое време трябваше да се бием с тях по южната ни граница. Спомените от сраженията все още ме преследват в кошмарите ми. Те измъчват заловените до смърт и поробват жените ни. Дори и кешите не се разправят с тях — те са животни, кралице!

Сейра извърна поглед към Харшал и Елена загледа с интерес. Той очевидно бе очаквал предложението й, Елена се запита какво ли още бе уговорено предварително. И защо не са ме включили в обсъждането си?

— Харшал, чувала съм, че имате познати сред племето, така ли е? — попита Сейра. — Разкажете ни за тях.

Харшал поглади гладкия си череп:

— Свързах се с харкун чрез един мъж със смесена кръв. Казва се Гхуджат из’Ко и е добре известен във всички по-големи номадски лагери. Харкун навлизат по южните ни територии през планинските проходи стотици километри на изток от крепостта Кондотиори. Те са непроходими през зимата обаче, затова харкун прекарват лятото тук, в по-хладния север, а зимата на юг в Кеш. Отдадени са на амтехианската вяра, но не признават властта на Великия събор и не са се заклели в съюз с Кеш или Гатиох. Неоспоримо независим и изключително воински настроен народ.

— Тъкмо за това става дума! — възкликна Пита Розко. — Воински настроени и непризнаващи закони, не отдават преданост на никого — ако ги пуснем в земите си, ще се развилнеят както си искат!

— Единствено висините на рифта Педрани и укрепленията, издигнати върху него, ги държат далеч от джавонските земи — добави Инвейльо. — Без тази естествена граница досега да са нахлули в страната ни.

— Да, да — побърза да уточни Харшал. — Всички добре знаем това. Но хората от харкун не са безмозъчни варвари. И те са амтехиани и се придържат към предписанията на Пророка. И те живеят в нашия свят. Търговията ни с тях е безценна. Срещал съм един от вождовете им, който можеше да говори, пише и чете достатъчно грамотно.

Граф Инвейльо изсумтя незаинтригуван:

— И въпреки това, защо трябва да се бият заедно с нас? Биха ли успели да се въздържат от грабежи, докато са по нашите земи? И как ще ги накараме да си тръгнат след това?

— Като им дадем това, което искат — отвърна Сейра равнодушно.

— И какво е това нещо? Земите ни, за да ги опустошат и децата ни, за да ги превърнат в роби?

— И това бихме могли да им предложим, ако въобще има някакъв смисъл да предлагаме каквото и да е — отвърна тя. — Харкун ще престанат да са проблем за нас в мига, в който ги пуснем първи срещу Доробон.

Думите й натежаха във внезапно притихналата стая. Елена хвърли слисан поглед към момичето, а сърцето й се сви като ледена буца в гърдите. Пресвети Кор, малкото ми момиче ли каза това?

Дори Акмед остана без думи, но бързо се опомни:

— Ще изпратите мъжете на един цял народ на сигурна смърт, само за да отслабите Доробон преди да ги унищожите? — той премигна с изцъклени очи.

— Времената са тежки, господа — отвърна Сейра, гласът й беше лишен от емоция.

— Никога няма да се съгласят на това — отвърна Пита Розко с разтреперан глас. — Ако наистина са толкова интелигентни, колкото Харшал твърди, ще знаят, че едно директно сражение срещу рондийски легион граничи със самоубийството.

Харшал поклати глава:

— Чували са много истории за рондийците, но не им отдават голяма значимост. За тях кешите си измислят, за да оправдаят загубите си в битки.

— Значи ще се втрещят още повече, когато се сблъскат с реалността — обади се Елена. — Още щом крилатите гностични зверове прелетят над главите им и бойните магове ги обсипят с огън и светкавици, ще се разбягат като обезумели.

— Не мисля: харкун израстват, обучени в изкуството на меча от деца. В битка показват единствено съвършено безстрашие — отвърна Сейра, застанала твърдо зад Харшал.

— Защото не са се изправяли срещу магове! — възпротиви се Елена. — Помниш ли какво стана с вашите мъже, когато Доробон дойдоха тук последния път? Повярвай ми, по време на Бунта в Норос с всички наши магове ние се изправихме лице в лице срещу рондийците. От бойните полета останаха пустеещи земи години наред! Това няма да е по силите на номадите — ще си помислят, че Раят и Адът са настъпили на Земята и ще се спасяват кой както може без дори да им мигне окото. Ще си помислят, че е настъпил краят на света.

— Ще се бият — заяви Харшал и извърна поглед към Сейра. — Гхуджат из’Ко твърди, че ще подготвят армия от над сто хиляди воини.

— А нашите джавонци ще са почти също толкова на брой — добави Сейра. — Достатъчно мъже, които да довършат започнатото след като бойните магове на Доробон са изтощили силите си срещу мъжете на харкун — тя огледа хората около масата. — Няма значение какво ще обещаем на харкунците, няма да ни се наложи да го изпълняваме. И ще се справим с два проблема с един удар.

Толкова студена и пресметлива — план, от тези, които само Гървон може да забърка. Елена сведе примерно глава. Но все пак на това я учих и самата аз.

— Дори и да успеем да осъществим всичко това, какво ще кажем на пратениците на султана? — попита намръщено Ийлан Тамадхи. — Шихадът дали ще го приеме?

Сейра сви рамене:

— Така мисля. А и за това си имам план…

Два дни преди края на майсенк, кралицата-регент Сейра Нести седна на трона си, а около нея се събраха регентският й съвет и останалите царедворци, за да посрещнат пратениците на султана на Кеш, Салим. Пристигна Фарука от Маал, чичото на султана, придружен от именития амтехиански учен — проповедник Баръх Шуок. Двамата се надпреварваха да я умоляват да подкрепи шихада.

— Присъединете се към праведния път да освободим света от нашествениците, Ваше Височество — сигурни сме, че кръвта във вените ви стене за отмъщение, защото част от нея е римонска, а римонците единствени на Юрос не скланят глава пред рондийския император. Но вие сте също така и джафи: изпитали сте тежестта на потисничеството им тъкмо тук, в Джавон. Познали сте бича на техните магове — душата ви неизменно е с нас, кралице, за това оставете и тялото ви да се присъедини, да се обединим в една обща цел.

Фарука разгъна флага на шихада — на преден план изпъкваха лунният сърп и звездите, обрамчени от четири извити саби, изобразяващи четирите края на света. В центъра му бе избродиран замък и едно име: Йебусалим, заветната цел на шихада.

— Лакх е с нас, цяла Антиопия се надига като едно. Не допускайте джафите да не получат своето отредено място в този свещен съюз.

Елена наблюдаваше притаена в една ниша, тъй като откритото й присъствие щеше да бъде взривоопасно. Във всеки случай и тя самата не желаеше да присъства, не се чувстваше като част от този въпрос. След последната среща на съвета каза на Сейра, че планът й е манипулативен, измамнически и пагубен, но Сейра смяташе, че е под достойнството й да приема критика от охраната си:

— Ти си външен човек, а и освен това не си предложила никакво друго решение — беше заявила тя с груб и презрителен тон. — Не ме подкрепи, а само ни обсипа с ужасяващи истории за мощта на собствения си народ. Сигурно ще си по-щастлива, ако се върнеш сред тях.

След това бе излязла демонстративно от стаята и не бе проговорила повече на Елена, освен ако не трябваше да й даде директна заповед.

Отчуждеността на Сейра я ужасяваше, а и така, както Лоренцо го нямаше, Елена се чувстваше самотна и уплашена. Борса се суетеше около Тимори, за да го подготви за церемониалната му роля по посрещането на пратениците. Единствено компанията на Тарита я утешаваше.

Само ако всичко не изглеждаше така безнадеждно. Тя помнеше разрухата, която бойните магове могат да посеят след себе си: съсипаните тела, изгорени до неузнаваемост, подутите лица на мъже, удавени на сушата, човешките трупове, разкъсани от гностичните твари със злокобни сили. Каква надежда имаше за Джавон, дори и ако Сейра продадеше душата си, за да спечели племето харкун на тяхна страна?

Най-сетне кешите приключиха призивите си с прекрасно инсцениран завършек, при който Фарука се озова на едно коляно, развявайки флага на шихада, докато проповедникът стискаше здраво Свещената амтехианска книга и сочеше с дясната си ръка към небесата. Елена и целият двор притаиха дъх, втренчили погледи в осемнайсетгодишното момиче, което държеше в крехкия си хват съдбата на земите им.

Сейра проговори, а гласът й зазвуча отчетливо:

— Лорд Фарука, проповедник Баръх, чух вашия глас. Чух също така и гласовете на народа на цял Джавон — от северен Хийтел, където Горгио все още се опълчват на справедливите владетели на Джа’афар, до крепостта върху висините на рифта, предпазваща ни от нашествията на племето харкун; от Либис, където земевладелците радеят за мир, до Бароз, който жадува за война.

— Всички мъже говорят за справедливостта на шихада, никой не иска земите му да бъдат омърсени от ферангите. Чувам тези думи и подемам отзвука им, но точно както на бойното поле, човек трудно може да свали поглед от противника пред себе си, за да се изправи пред далечната надвиснала опасност. Така и ние в Джавон не можем просто да обърнем гърба си към Горгио. Трябва да ги унищожим, да обединим народа си отново.

— Но не можем и да позволим границите ни да бъдат престъпени. Добре знаем, че в миналото южните ни крепости са играели ролята на предел между независимостта и поробването на кешите. Не бих могла да помоля сляпо султан Салим: „Изпратете ми войските си, за да смажем Горгио“. Дори във времената на шихада, подобно доверие е недопустимо, колкото и да ме боли от този факт. Но мога да ви помоля следното: позволете ми да издигна флага на шихада тук в Джавон: един по-специален флаг, благословен от проповедник Баръх, с надписа „Хийтел“. Нека да въстанем на шихад срещу Горгио и Доробон и когато ги премахнем от земите си, ще приемем флага на Йебусалим.

Елена наблюдаваше шепнещата тълпа, заслушана в плана на Сейра — опит да убеди кешите, че битката на Джавон срещу Горгио и Доробон е достатъчно оправдание за вдигане на война, с което да умилостивят Събора. Тайните преговори преди официалната среща не бяха довели до резултат.

Тя притаи дъх като всички останали в очакване на отговора на посланиците.

Фарука се допита до проповедника и се обърна отново към Сейра:

— Кралице, чухме вашата молба. Признаваме благоразумието й и любовта, която засвидетелства тя към двата ви народа и към мира, към Ахм и Неговия Рай. Султан Салим ме упълномощи с известна свобода за решението ми в спогодбата ни. Предложението ви ми предоставя много възможности в тази насока.

Залата притихна напълно, уловила се за думите на пратеника.

— Лейди Нести, Салим Велики ще разгледа исканията ви с благоразположение. Но също така ме предупреди да отбележа, че това би се противопоставило на волята на Великия Събор, който призовава всички войни на шихада към сраженията в Йебусалим — той замлъкна многозначително, за да остави думите му да отекнат в съзнанията им. — Могъщият Салим обаче също така отбеляза, че Съборът е отредил единствено и само на него водачеството на шихада. Това не му отнема правото да желае да брани своето.

Кое пък е негово? Елена се наведе леко напред от своето скривалище. Какво трябва да означава това?

Фарука се поклони на Сейра.

— Салим е пламенен почитател на куража и интелекта ви, милейди. Слушал е много за храброто ви и победоносно опълчване срещу предателите Горгио и злосторниците Доробон. Чувал е за нежността и красотата ви. И смирено желае да поиска ръката ви.

Сейра зяпна с отворена уста.

— Ако сте негова невеста, скъпа лейди, той ще получи правото да ви защити, точно както брани собствения си дом. Така ще може да изпълни молбата ви без да се противопоставя на шихада.

Сейра сложи ръка на сърцето си.

— Емир Фарука, изумена съм. Толкова нищожно същество като мен — един обикновен регент за срок докато по-малкият ми брат не навърши пълнолетие, без никакво право да се изкачи на трона, е недостойно за вниманието на Салим Велики.

Колко добре казано! Елена едва не запляска с ръце, така й се искаше сега да е до нея. Припомни им, че той не може да сложи ръка на Джавон просто като се ожени за теб!

Емирът се поклони, с невъзмутимо спокойствие:

— Милейди, Салим няма претенции към трона на Джа’афар. Желае единствено да подсигури северните си граници. Не очаква нищо друго освен правото да постави свой представител сред съветниците ви, докато брат ви поеме властта. Не изисква дори вашето присъствие сред вътрешния си двор, докато не приключи войната.

— Мили боже, султан Салим е наистина щедър — прошепна Сейра с пресипнал глас.

— Приемате ли тогава предложението му? — попита сърдечно Фарука.

Сейра се огледа.

<Поискай време да помислиш. Преговаряй!> насърчи я безмълвно Елена.

Сейра я чу, извърна глава и погледите им се срещнаха. След това бавно се обърна обратно.

— Приемам великодушното предложение на султана — измърмори тя.

Джафите в залата избухнаха във възторг, а римонците застинаха слисани.

Когато най-сетне настъпи отново тишина, Фарука се поклони:

— Вън от себе си от радост сме, скъпа лейди. Позволете първи да отдам почестите си на бъдещата си кралица.

Той коленичи пред нея и докосна челото си към пода. Придружаващият го пратеник, свещен човек, повтори същото. Всички джафи легнаха на земята, докато римонците наблюдаваха все по-неловко.

Фарука се изправи на крака и се провикна с величествен жест:

— Представям ви проникновеността на Салим Велики!

Един от помощниците му разви друг флаг, подобен на първия, и из залата се разнесе усилен шепот.

Беше флаг на шихада като първия, но в центъра му беше избродирано „Хийтел“, името на крепостта на Горгио. Султанът бе предвидил, че Сейра ще приеме предложението му.

— Нека този флаг ви води по пътя ви към завладяването на Севера, а след това нека се присъедините и към войната в Йебусалим. А след победата: и сватба!

Сейра се изправи:

— Благодаря ви, господа. Но преди да поема по този път трябва да се допитам и до народа си. Моето съгласие не е достатъчно. Трябва да получа съгласието и на тези, които управлявам.

Самодоволните им усмивки застинаха, когато Сейра се обърна към залата:

— Народе мой, ако от тук присъстващите някой е против шихада в Хийтел или съгласието ми за това предложение за брак, приканвам ви да излезете сега, без да се страхувате от порицание.

Настъпи тишина, която се проточваше тягостно, а Елена кършеше пръсти, неспособна да определи дали ходът щеше да им донесе славна победа, или огромен погром. Гървон щеше да знае… По дяволите! Не можеше да разгадае всички нюанси, а просто стоеше и наблюдаваше, докато тишината се стелеше протяжно, а хората пристъпваха неловко от крак на крак.

Най-сетне граф Инвейльо пристъпи напред.

— Бих искал да кажа единствено следното — той извика с пълен глас. — Да живее кралицата-регент и смърт за Горгио!

Той падна на колене пред Сейра и изведнъж цялата зала го последва. Сейра стоеше посред тях, онемяла от изумление.

— Да живеят Нести! Да живее Джавон! Смърт за Горгио!

Застанала в нишата на балкона над залата за приеми, където сега кралицата-регент даваше празничен банкет, Елена ровичкаше храната си и наблюдаваше Сейра. Седнала до проповедник Баръх Шуок, който рядко се усмихваше, тя изглеждаше смутена. Елена също беше неспокойна: страхът, че тази вечер ще завърши с пролята кръв, не я напускаше. Искаше й се просто да отведе Сейра горе в защитената кула, далече от потенциалните убийци.

Висока фигура, загърната в роба, пристъпи в нишата й.

— Сал’Ахм.

Елена се изправи припряно на крака:

— Сал’Ахм, лорд Фарука. Как така поздравявате едно от изчадията на Шайтан? — попита тя саркастично.

— Вярата ми е силна. Знам, че мога да устоя на вашите примамки — отвърна чичото на султана с лека иронична усмивка. — Как бих могъл да се обръщам към вас?

— С „доня Елена“ е достатъчно. Предполагам си мислите, че упражнявам някакво зло влияние върху кралицата-регент и се чудите как така съм позволила днешните събития да се случат — отбеляза тя и го покани да седне на стола до нея.

Фарука седна и задържа бокала си за вино към един слуга, за да го напълни отново. Проповедникът не си позволяваше алкохол, но Фарука очевидно нямаше проблем с пиенето.

— Признавам, че ми мина през ума, доня Елена.

— Един план вече не изглежда толкова добре, когато врагът ти го одобри, а? — Елена го погледна в очите. — Учудвам се, че си позволявате да говорите с някого като мен.

— Доня Елена, срещал съм се с неколцина магове от Ордо Коструо. Мъже и жени, които работят за хората, за да превърнат Йебусалим в прекрасна градина. Срещал съм обаче и мъже като Томас Бетилон, които изменят на сключените споразумения и злосторничат. Как така всички магове са слуги на Шайтан и в същото време действат по толкова различни начини продължава да изумява здравомислещите хора като мен.

Елена се усмихна сдържано:

— Размишленията ви ви правят чест, поне в моите очи.

— Очаквахте ли предложението на Салим? Одобрявате ли съгласието на вашата кралица? — попита той.

— Смятам, че така или иначе щяхте да ни дадете онзи флаг — отвърна предпазливо Елена.

Фарука поклати глава:

— Отказът й на това предложение, отправено пред толкова много хора, щеше да прекрати всички преговори на мига, а с това и надеждата за дружба. Недопустимо е да се отказва публично на султана, доня Елена.

О, Сейра. Знаела си за това, нали? И те са те хванали в капана си. Тя запази благоразумно мълчание.

— Ще тръгнете ли на война под флага на шихада, доня Елена? — запита я той.

Погледът на Елена срещна неговия:

— Ако кралицата-регент тръгне на война, аз ще бъда до нея, под флага на Нести.

— И защо така, доня Елена? Вие сте феранг, мястото ви не е тук.

Елена предусещаше, че този й отговор ще достигне чак до ушите на самия Салим.

— Защото обичам тези хора, тези земи и своята принцеса. Дадох свещен обет да служа на Нести и смятам да удържа на думата си. Тук сега е моят дом и всеки, който посегне на кралицата-регент, ще трябва да мине първо през мен.

Фарука наклони заинтересовано глава.

— Ясно и разбрано, доня Елена — той вдигна бокала си към нея и глътна останалото вино на един дъх. — Благодаря ви за отделеното време. За мен беше удоволствие. Сал’Ахм в земите райски.

— Сал’Ахм — отвърна Елена, а чичото на султана се изправи, поклони й се и си тръгна.

През идния ден ги очакваха публични изявления, развяване на флаговете на шихада, още празненства. Но тази нощ се стелеше студена и самотна пред нея. Без съмнение Сейра щеше да продължи да я пренебрегва, а Лоренцо все още беше далеч оттук.

32.
Призракът на едно куче

Некромантия

Говорите така, сякаш некромансърите са природно зли. Но знаете ли какво познание пазят мъртвите? Ще оставите ли убийците на свобода, когато можете да разберете от жертвата им кой е виновникът за смъртта им? Ще оставите ли душите на покойните да се измъчват, когато един маг може да им донесе вечен мир? Не всички проявления на некромантията са морални, но и огънят пари, нали така? Както всички останали изкуства, и некромантията е инструмент — употребата му би могла да бъде поставяна под въпрос от този съвет, но не и самият инструмент.

Дарий Файръл, Из „Изслушване на военните престъпници“, Норостийн, 911 г.

Понтус и Норостийн, континента Юрос

майсенк, 928 г.

два месеца до Лунния отлив

Минасделник, 25 майсенк, 928 г.

Белоний Вълт не получи тържествено посрещане по завръщането си в Понтус след две нощи пътуване с въздушен кораб над океани. Чрез ясновидство той изпрати инструкциите си предварително: Не казвайте на никого че пристигам, дори на Корион. Трябват ми скиф и екипаж, готови да отпътуват за Норостийн в рамките на един час след пристигането ми.

Беше принуден да си тръгне по-рано от дипломатическата си мисия в Йебусалим — не че имаше значение, вече бе провел по-важните си срещи: с Мийрос и Бетилон и тайния прием с емир Рашид. Сега имаше по-неотложни задачи, към които да обърне вниманието си, а именно да разбере кой бе нахлул в личния му палат. Кой смееше?

Не можеше да повярва, че някой би си позволил да се заеме с него. А и как е знаел къде да търси? Да не би онзи безподобен негодник Грон Кол да е решил да обере господаря си? Не, нямаше как да е той. Някой изключително могъщ маг е неутрализирал контра-защитите му. Беше на път да разкрие самоличността на крадците, можеше да го стори дори през океана, но някой развали напълно заклинанието му за гадаещо проучване. Силата на удара все още го притесняваше. Беше усещал подобна сила единствено от църковните инквизитори.

Когато кацна в Понтус, въздушният скиф, който бе поръчал по-рано, го очакваше и за по-малко от час той отново беше във въздуха. Скифът беше специално олекотен, с максимално издути платна, изграден, за да достига висока скорост, а двамата млади магове, които го управляваха, щяха да получат допълнително заплащане, за да го закарат в Норостийн до фригтък вечер. Белоний седна близо до мачтата и се загледа в бавно настъпващото утро, заменящо нощния мрак; вятърът биеше силно в лицето му, а мислите в главата му препускаха. Щеше да успее да се свърже с Файръл след ден или два. Спорно беше колко щеше да успее да му каже той, но определено трябваше някой на място да се заеме тихомълком с разследването. Чудеше се кои ли досиета бяха откраднати — може би всички? Много от тях разобличаваха лично него в престъпление, но голяма част от тях щяха да навредят повече на други хора, които той се стремеше в момента да предпази. Каквото и да беше откраднато, наложително беше то да се възстанови.

Кой, по дяволите, е посмял да ме обере?

— Какво си направил?! — Рамон скочи на крака и се втренчи в него със свиреп поглед.

Аларон сведе глава:

— Трябваше да знам! — отвърна той в своя защита.

В момента, в който осъзна, че най-вероятно е подписал смъртните присъди и на трима им, реши, че трябва да си признае.

Рамон продължаваше да ругае и кълне, докато Ким извърна поглед встрани, като че ли пресмяташе колко време им остава докато разкрият, че липсва досието на Аларон Мърсър и някой тръгне да го издирва. Или пък преценяваше как точно да го убие собственоръчно.

— В името на Кор, Аларон! — извика Рамон. — Всички знаехме, че провалът на дипломирането ти беше нагласен — всеки дори с половин мозък можеше да се досети! И, както се предполага, губернаторът би трябвало да одобри съответното решение! Не ти трябваше да крадеш проклетото досие, за да разбереш, че е така!

Аларон гледаше виновно в краката си. Нямаше смисъл да спори. Рамон беше прав.

— Така, когато Вълт се прибере, ще открие, че липсват два свитъка: първо, досието на Ленгстрит и второ: досието на Аларон Мърсър. След това ще му трябват, ами, около две секунди, за да изпрати военен отряд насам. Да ме вземат мътните — да не си някакъв пълен идиот? — Рамон сви яростно юмруци.

— Съжалявам — измърмори той. — Наистина толкова много съжалявам. Не мислех…

— Не, ти никога не мислиш! Просто действаш и след това зяпаш като онемял глупак поразията, която си надробил — Рамон се тресеше от гняв. — Заедно скалъпихме един от най-великите грабежи на века и поне веднъж — този един-единствен път — ти в действителност постъпи адски умно. А сега ни казваш, че след това все едно си хванал и написал имената и адресите ни, като си си тръгнал — Рамон вдигна ръце разгневено и излезе троснато от стаята, като че ли се страхуваше от това, което може да направи, ако остане.

Аларон зарови лице в ръцете си, зачудил се междувременно какво ли си мисли майка му за всички тези крясъци. Ким се приближи, клекна пред него и постави ръце върху неговите.

— Кълна се в кръвта на Кор, Аларон, такъв глупак си — измърмори тя със съжалителен поглед в очите. — Какво ще правим сега?

И той си бе задавал същия въпрос цяла нощ. И й беше благодарен, че не му се разкрещя и тя.

— Ами, мисля, че имаме два избора — започна той. — Можем да избягаме достатъчно надалеч, където няма да може да ни открие, но се съмнявам, че сме способни на подобно нещо. Другият вариант е да разнищим загадката в следващите няколко дни. Според картите от Йебусалим до тук са повече от осем хиляди километра. Дори и Вълт не би могъл да измине това разстояние за по-малко от седмица. Предполагам, че разполагаме с времето до първи юнисис, когато той ще се върне и ще ме убие.

— Това звучи правдоподобно — отвърна тя, щипвайки го по бузата. — Наистина си пълен идиот, знаеш ли. Но е забавно около теб. Трябва ни план. Ще отида да усмиря Рамон.

Той се опита да й благодари, но тя просто махна с ръка и го остави сам в стаята — очите му бяха пълни със сълзи, а гърлото му — така свито, че му беше трудно да диша, докато си мислеше: Не съм много умен, но съм късметлия да имам тези приятели.

Върнаха се след няколко минути, Рамон все още стискаше юмруци и сдържаше гнева си, а Ким пристъпваше авторитетно. Аларон я погледна с благодарност.

— Рамон, Ким, наистина много съжалявам. Но единственият, към когото ще отнесат влизането с взлом, съм аз и вината е моя, затова ще си понеса последствията. На ваше място ще избягам и ще се оставя да се справям сам.

— Точно обратното — обади се Ким. — Ще останеш и ще помогнеш, както ще направим и ние. Може и да си идиот, но си верен приятел до сбъркване.

— Доста голямо сбъркване, мен ако питаш — изсумтя Рамон.

Все още изглеждаше отвратен, но Ким постави успокоително ръка на рамото му.

— Вълт няма да си дойде поне няколко дни — каза тя, — така че ще сме разгадали мистерията дотогава. След това ще те скрием някъде, докато не решим какво да направим. Няма да те изоставим току-така.

— Колкото и много да си го заслужаваш — измърмори Рамон и изгледа кръвнишки Аларон, но се принуди да му се усмихне мрачно. — Е, вместо да разполагаме с достатъчно време да разрешим загадката, сега имаме около четири дни преди легендарният чистокръвен маг да се нахвърли върху жалките ни задници. Така че нека се залавяме на работа.

— Сериозно ви говоря — настояваше Аларон. — Ако си тръгнете, аз няма…

— Да, да схванахме идеята — отвърна саркастично Рамон. — Сега млъкни и се съсредоточи. Реално погледнато, така или иначе щяхме да имаме около седмица да разрешим случая, преди да ни се наложи да се върнем към обичайния си живот, така че освен, че привлякохме вниманието на най-могъщия мъж в Норос, нищо друго не се е променило, нали? — той протегна ръка. — Къде е онзи проклет доклад за арестуване?

Известно време поумуваха над доклада на Стражата, изписан с плавния почерк на цивилния служител Дарий Файръл, напастта в ученическите им години. Файръл бе изготвил подробен доклад върху ареста, схватката която го е последвала и състоянието на генерала, което отговаряше напълно на настоящото: дезориентиран, без спомени и съзнание за самоличността си. Отбелязваше, че по китките и до лактите на ръцете си Ленгстрит е имал скорошни рани, сякаш е бил измъчван или е участвал в битка, в която е попаднал насред гностичен енергиен взрив.

Файръл бе изготвил и списък на завареното в параклиса:

Генерал Ленгстрит, облечен в простонародни дрехи, заедно с амулета си (изумруд, окачен на верижка около врата му);

Манерка гностично приготвен серум на истината, употребен в известно количество, и доловим в дъха на генерала;

Купичка мляко, почти изпита, съдържаща смъртоносна отрова с бързо действие;

Мъртва едра ловджийска хрътка, разпозната като любимото животно на генерала, загинала наскоро при приема на вече споменатата отрова;

Вързоп хартии, съдържащи надписи от Свещените писания и евентуални закодирани записки;

Издълбан надпис на пода, както следва: „Я.Л. 824: Аргъндън ти Брий“.

Остатъкът от свитъка съдържаше листовете от Писанието, споменати в петата точка: страници от кориански Скрипториум с религиозни текстове, в който някои букви са подчертани с червено. Имаше и няколко листа с бележки, изписани с друг почерк, най-вероятно на Вълт, които изглеждаха като опити да разгадаят кода на генерала. Доколкото виждаха от множеството драсканици и все по-разкривения почерк, явно не бяха довели до нищо. Последната страница изглежда даже беше смачквана няколко пъти, преди Вълт да реши да я задържи. Върху нея имаше сложна таблица от числа, букви и черти, които извеждаха решения. Последният ред изглежда съдържаше собственото му решение — дълга прекъсната линия, върху всяка чертичка от която имаше буква. Вълт бе запълнил почти целия ред, но бе спрял. „Решението“ му беше следното:

ПАК / ГРЕШИШ / БЕЛО _ _ _

Когато го видя, Рамон се изсмя с глас:

— Значи старият генерал е надхитрил Вълт — браво на него!

— Но ако Вълт не е успял да го разгадае, какво остава за нас? — попита разтревожено Аларон.

Рамон сви безразлично рамене:

— Аз мога да разгадая всичко — макар и все още да клатеше недоумяващо глава щом погледнеше към Аларон, обичайното чувство за хумор на Рамон бавно се връщаше.

— Заради разследванията по разните убийства в Силация е — отбеляза язвително Ким. — Умът им се изостря.

— Умът ми винаги е сечал като бръснач, Ким, amora — смръщи вежди Рамон. — Да предположим, че Белоний е прегледал всичко достатъчно подробно. Това означава ли, че в тези листове наистина се съдържа някаква следа, или са просто някакъв ребус, който Ленгстрит е оставил, за да дразни Вълт?

— Или и двете — добави Ким.

— Или и двете — съгласи се Рамон. — Така, значи Файръл разбира, че Ленгстрит се е появил в града. Пристига със стражите си, разбива няколко глави и го арестува. Ленгстрит с изгубил паметта си и има няколко следи от изгорено. В параклиса също има отровено умряло куче и остатъци от серум на истината. Какво можем да заключим от това?

Аларон започна пръв:

— Как ви се струва следното: някой се е опитал да измъкне информация от Ленгстрит. Заплашили са го да убият кучето му, но тъй като само заплахите не помогнали, го убили. Изтезавали са го с маги-огън, следователно са магове. Дали са му от серума, той им е казал каквото са искали да чуят, затова са разбърникали ума му и са оставили другите глупости, за да дразнят Белоний.

Рамон поклати глава:

— Не, не, ние поне знаем какво със сигурност не се е случило, защото разкрихме нещо, което Файръл и Вълт изглежда не са успели: Ленгстрит си е причинил сам това на мозъка. Сигурен съм, че Вълт не е видял руната, която ние разчетохме, така че те са се мъчили да разгадаят случая с предположението, че е бил замесен и друг човек, който е изтрил паметта на Ленгстрит. А на нас това ни дава съвсем друга насока за размисъл, нали?

Ким кимна в съгласие:

— Това означава, че Ленгстрит е направил и останалото сам: погълнал е серума, изгорил се е. В името на Сол и Луна, дори е отровил собственото си куче — но защо му е да прави всичко това?

— Знаело е прекалено много — изкикоти се Рамон, но вдигна ръка в извинение. — Лоша шега, съжалявам.

— Може би означава, че… — започна Аларон предпазливо. — Ленгстрит е скрил Сциталата и е искал да остави следа за приятелски настроените очи. Ако не бяхме видели руната, и ние щяхме да мислим, че някой друг е замесен.

— Вълт сигурно се ужасява при мисълта, че някой ден този човек може да се появи и да изисква обяснение — за Локхазан и за други подобни неща. Как ли въобще успява да спи? — зачуди се Ким на глас.

— Трудно, надявам се — отвърна Рамон. — И така: защо Ленгстрит би пил от серума на истината, ако е решил сам да си затрие паметта?

Аларон придоби сериозен вид:

— Не ми идва и една добра причина на ум, освен ако не е просто поредният начин да отвлече вниманието от истинските следи.

— И аз така мисля — каза Ким. — Има смисъл от серум на истината, само ако са го измъчвали, не ако сам си го е причинил. Подвеждаща следа е.

Рамон потри нос замислено.

— Добре, възможно е.

— Но защо да убива собственото си куче? — недоумяваше Аларон. — Няма никакъв смисъл в това.

И тримата замълчаха за известно време.

— Ами това: „Я.Л. 824: Аргъндън ти Брий“? — попита най-сетне Рамон. — Тази година има ли някакво значение за генерала?

Аларон разлисти „Генерали от славния бунт“, но не откри нищо там. Намери необходимото в една от другите книги на майка си.

— Роден е през 824-та! — отбеляза той развълнувано. — И дълго време е бил женен за жена на име Брийта, също маг. Ааа, не се ли наричаха аргъндинците, „аргъндънци“?

— Да — отвърна Рамон. — Но защо му е да го пише на пода в някакъв параклис?

Отново настъпи дълга тишина.

Ким се наведе напред:

— Кой или какво го е изгорило, ако е бил сам? Или и това е сред опитите му да насочи всички към погрешна следа?

Рамон вдигна пръст срещу нея:

— Много вероятно — но пък така е щял да унищожи и жалките останки от онзи параклис — той издърпа листа с изрисуваната руна, която бяха изучавали толкова време. — Вижте — помните ли онази завъртулка от руната, която не можехме да си обясним? Би могла да е магически сигил за „неконтролируема енергия“ — заключи той самодоволно. — Това означава, че си е направил белезите собственоръчно и съвсем преднамерено. Ленгстрит е знаел, че други магове ще разследват случилото се, затова е покрил следите си.

Аларон се поизправи оживено, предусещайки, че имат напредък.

— Е, какво следва?

— Нека да помисля — Рамон погледна строго Аларон. — Не мисли, че не помня какво пишеше Вълт в онова писмо: заповядваше на Гавий и Мьорин да не се намесват, ако те видят да използваш незаконен амулет. А това е крайно необичайно. Вълт е искал да имаш амулет.

— Все пак е пророк. Може би е предрекъл нещо.

— Много е възможно. След като е чул дипломната ти, сигурно се е запитал: „Кое е това момче? Дали пък не е право?“ Сигурно е скубал косите си, докато се е мъчил да разбере какво пропуска. И тогава Ленгстрит е избягал, където и да са го държали заключен…

— Чудех се, дали сам не е изпратил Ленгстрит при мен — размишляваше Аларон. — Ако не е намерил дълго време изход от разследването си, сигурно си е помислил, че ние можем да му поднесем решението?

Рамон си подсвирна тихо:

— Възможно е, amici — но, малко вероятно. Не, мисля, че просто е предрекъл, че може би си на прав път и е решил да ти даде едно рамо.

— Искате да кажете, че така го отвеждаме право към Сциталата? — Ким ги изгледа втрещено.

— Или поне той така си мисли — намръщи се Рамон. — Но какво можем да направим сега?

— Да имаше само някого, на когото да можем да се доверим и който да ни помогне… — заяви Ким. — Все трябва да има един човек в този град, който не би ни предал на момента на Вълт или не би ни подмамил, за да използва информацията за себе си.

— Така би трябвало да бъде — съгласи се Аларон. — Но всъщност не се сещам за никого. Не вярвам на Църквата, а да не говорим за Стражата. Според онова писмо дори въпросният герой Джерис Мьорин е затънал до шията в тази работа.

— Не непременно — възрази Ким. — Може въобще да не знае какво се случва и просто да следва нечии заповеди.

— Ти просто си му хвърлила око — ухили се Рамон и когато Ким се изчерви по момичешки, извика. — Ха! Знаех си!

— Приятел е на татко — заобяснява Ким смутено. — Винаги се е държал подобаващо със семейството ми.

— Не можем да си позволим да му разкриваме каквото и да било — настояваше Аларон, засегнат от реакцията на Ким и тя се съгласи неохотно.

И тримата трепнаха, когато от съседната стая Тесла се разкашля лошо за пореден път.

— Не ми харесва кашлицата на майка ти — каза тя тихичко на Аларон. — Не е толкова здрава, за колкото се мисли.

Поредният повод за притеснения — нещо, което определено не им трябваше сега.

Тирник, 26 майсенк, 928 г.

Долините на Източен Верелон са напълно наводнени, отбеляза мрачно Белоний Вълт, докато скифът му прелиташе над тях. Многократните манипулации на въздушните магове над времето, докато легионите преминаваха по Величествения път, бяха довели до пълно опустошение: бури, порои и яростни вихри се спускаха над земевладения и села, съсипваха реколти и домове. Половината дървета бяха изтръгнати от корените си от силни ветрове и урагани, а домашни животни плаваха безжизнени в насъбралата се с километри придошла водна маса. Във въздуха се носеше смрад на гниещи тела и кални води, нагорещявани от жаркото лятно слънце — цялата земя се разстилаше като възтопла помийна яма. По продължение на целия Императорски път точещи се с километри кервани затъваха в кълчищата на това тресавище.

Каква невероятна загуба на време и пари, мислеше си той.

Летяха цяла нощ, като спряха за малко само по зазоряване, за да си починат пилотиращите магове. Самият Вълт едва успяваше да спи, обзет от нестихваща тревога за това, което го очакваше в Норостийн. Поне на следващия ден градът щеше да попадне в обсега на ясновидските му способности и той щеше да успее да задвижи някои неща. Междувременно трябваше да обмисли още няколко въпроса. Той освободи съзнанието си…

Какво ли правеше Гървон? Дали вече беше нападнал Елена Анборн, или двамата играеха някакви заплетени игрички, за да държат императора в ръцете си? Може би трябва да се отдръпна повече от тази работа? Преди година очертахме план за покушение на императора: дали все още е в сила? Дали събитията в Джавон ще провалят всичко? Можем ли да се доверим на този Рашид Мубарак, от когото зависят толкова много неща? Антонин Мийрос просто един изкуфял старец ли е, или е една коварна змия? Защо се е оженил за онова момиче от Лакх — коя ли е тя всъщност?

Мисълта за най-лошото го обсебваше: че някой друг се е добрал до Сциталата на Кориний… Къде, по дяволите, се беше дянал Яриус Ленгстрит? Как въобще един безпомощен старец със затрити спомени бе успял да се измъкне от ареста? И защо пророчествата му постоянно сочеха сина на Тесла Анборн като важен фактор? Тесла бе сестра на Елена — дали тази връзка имаше някакво значение? Кой действаше като скритата ръка: магът, който бе изтрил съзнанието на Ленгстрит и след това се бе изпарил ли?

Какво ли ме очаква у дома?

Одиняда, 27 майсенк, 928 г.

Тирник премина без никакво значително откритие и тримата се впускаха все по-отчаяно в търсенето на нови следи. В одиняда Аларон посети последната жива роднина на генерал Ленгстрит, вдовицата на сина му Ардън. Живееше в църковната община Катрамийл, бедна област в близост до езерото. Ардън Ленгстрит бил маг, но се оженил по любов за доячка от Кнеб на име Кира. Бе участвал в Бунта, но при Локхазан го заловили в плен и лошите условия в затвора съсипали здравето му. Към края на войната той вече изглеждал по-стар и от собствения си баща.

— Значи ти си синът на Ван и Тесла? — попита Кира Ленгстрит, втренчила се в Аларон през кухненската си маса. — Виждам по малко и от двама им у теб. Баща ти се ползва с добро име сред всички ни — добави тя.

Сред косите й се прокрадваха сиви кичури, а лицето й излъчваше тъга. Когато Аларон и връстниците му се записаха в Турм Заубърин, директор бе Ардън Ленгстрит, но след като Вълт стана губернатор, на негово място сложиха Люсиен Гавий. Скоро след това Ардън се обеси, оставяйки Кира без никакъв доход, като освен това тя не притежаваше нито привлекателна външност, нито изисканост, а само една постоянна бдителност на селското момиче към шарлатани. Постепенно тя бе продала имотите на съпруга си, за да може да оцелее, а сега живееше под наем в собствената си къща, вкопчила се отчаяно в ежедневието без надежда за по-добър живот. Беше само на четиридесет и четири години, а вече беше мъртва.

— Какво си спомняте за генерала? — попита я Аларон, чудейки се дали не си губи времето. Да, животът й не е бил лесен, но все пак…

— За стария Яри ли? Дори не знам дали още е жив — а и никой не може да ми каже. Преди четири години щеше да навърши сто. Разбира се, той е маг, а те живеят по-дълго от нас, неблагословените люде. Искаше ми се да имам деца, но моят Ардън ми бе отнет прекалено рано… — гласът й стихна, а от очите й потекоха сълзи.

— А генералът? — настояваше учтиво Аларон.

— О, той винаги се държеше мило с мен. Знаеш ли, че имаше куче? Прекрасна стара животника. Чудя се какво ли е станало с него — Ний, така му казваше. Беше интересно кучето, вярно до смърт. Да, обичаше стария Яри, няма съмнение, а и Яри го обичаше много. Развеждаше го всеки ден, дори по време на обсадата, долу към Стария град, през моста „Минт“, та чак до площада „Пордавин“. Казваше, че ако пусне стария приятел, и с вързани очи, ще мине по тоя път.

Аларон извъртя очи с лека досада.

— Генералът споменавал ли е някога Белоний Вълт?

— Кой?

— Губернаторът — генералът в Локхазан?

Тя поклати глава:

— Не ме търси мен за тези мъжки работи, Ардън се занимаваше с тях. Искаш ли още бисквити?

Аларон се прибра, за да докладва пълен провал.

— Беше истинско мъчение — изстена той пред останалите. — Не спираше да бръщолеви за каквото й скимне… Не знае нищо за генерала, дори за собствения си съпруг. Не знаеше дори, че са го уволнили от колежа! Сигурно още оттогава е била такава кукувица!

Денят не беше сполучлив. Успяха да отхвърлят няколко възможни варианта, но не чувстваха, че са постигнали някакъв напредък. Аларон бе на ръба да започне да умолява приятелите си да го оставят и да се спасяват. Не беше честно да ги държи до себе си на огневата линия, когато Вълт се върнеше или Мьорин дойдеше у тях да разпитва.

Само още един ден и ще трябва да бягаме оттук…

Белоний Вълт разтегли кълбото светлина в по-широка сфера, забули го в илюзия, така че пилотите му да не могат да подслушват, и затърси със съзнанието си.

<Дарий, отговори ми!>

На мига лицето на Файръл се появи в кълбото от светлина: черна брада, извит като клюн нос и тънки устни.

<Магистър Вълт! Как мога да съм ви полезен, господарю?>

<Някой е влязъл с взлом в резиденцията ми, Дарий. Разпитай Грон Кол. Бъди непреклонен, доколкото се наложи. Но не влизай в дома ми, ясно ли е?>

<Влизане с взлом ли казвате? Но кой би посмял, господарю?>

<Кой наистина, Дарий? На този етап искам да задаваш само въпроси, не предприемай нищо според отговорите, които ще получиш. Ще пристигна във фригтък.>

<Но това е след два дни, не сте ли в Йебусалим?>

<Чуваш ли ехо от усилвателен скиптър, Дарий? В момента летя над Верелон. Ще се срещнем на пристанищната платформа във фригтък. Ще те предупредя, когато наближим. Очаквам подробен доклад още щом пристигна.>

Той прекъсна връзката и остави кълбото от светлина да се разпръсне. По принцип можеше да се разчита на Файръл, но, разбира се, не можеше да му вярва — амбициите му бяха прекалено завишени. Вече смееше да се оплаква от позицията си в колежа, искаше повишение и то скоро. Но за момента, той беше най-доброто, с което Вълт разполагаше.

Но като се замисля, Кол го наеха по препоръка на Файръл… Да не би и ти да си замесен в тая работа, Дарий?

Торстък, 28 майсенк, 928 г.

Този следобед беше ред на Аларон да намокря челото на майка си — треската й се влошаваше и той повика лечител. Времето да разрешат загадката им бе на привършване, затова Рамон и Ким се заеха с въпроса как да скрият Аларон от Белоний Вълт.

Тесла едва успяваше да заспи, а в обезобразеното си лице приличаше на скелет. Баща му пазеше нейна картина отпреди да замине за Понтус в онази масова кланица на Първия поход. Там тя беше прекрасна, с непоколебим поглед и коси като огромна червена грива. Сестра й Елена също се виждаше на портрета — кльощава и намусена. Картината сега бе прибрана надълбоко. Аларон се запита на глас къде ли е леля му Елена сега.

— Търси си неприятности, няма съмнение — отвърна дрезгаво Тесла.

Тя се намръщи и потърси пипнешком чашата си с вода.

— Елена е в центъра на нещата, винаги е обичала да се навърта там. И да създава проблеми на всички нещастници. Не се заблуждавай от думите на Беско, момчето ми. Щом той казва, че е „предателка“, разбирай го по-скоро, че е осуетила нечии планове. Може пък дори да й е дошъл акълът в главата. На какви неща ставаме свидетели вече.

— Никой не може да се ебава с леля Елена, нали?

Майка му се подсмихна, а стържещият й смях прерасна в кашлица.

— Внимавай с изказа си, момче — предупреди го тя след това. — Е, какво правите с приятелчетата ти, че настава такава голяма истерия?

— Просто се опитваме да помогнем на генерала, мамо — отвърна предпазливо Аларон.

— Изглежда това изисква много караници и крещене и тичане насам-натам — отбеляза Тесла сухо. — Напредвате ли? Все още ли сте приятели?

— Не съм сигурен.

— За кое от двете?

— За напредването. Иначе да, все още сме приятели.

Майка му се извърна и кухите й орбити се съсредоточиха върху него:

— Забъркал си се в неприятности, нали, сине?

— Не, не… няма такова нещо…

— Толкова ли е зле?

Аларон сведе примирено глава:

— Трябваше да открадна нещо. И сега е много възможно да разберат, че съм бил аз.

Тя потръпна едва доловимо.

— Глупавото ми момче. Не се ли научи на нещо от леля ти или от онзи силациански хлапак? Никога, ама никога не трябва да оставяш улики. Кого обра?

Не можеше да излъже майка си.

— Губернатора.

Тя се вцепени, а Аларон забеляза как на върха на пръстите й проблеснаха огънчета. Бързо, той се пресегна и стисна двете й ръце в своите. Бяха болезнено горещи на допир.

— Губернатора ли каза? Обрал си Белоний Вълт? — тя издърпа ръцете си и го приближи до себе си. — Трябва да отидеш при Джерис Мьорин, той ще те предпази. Двамата с Ван се биха заедно. Отиди при Мьорин…

— Не мога, мамо. Мьорин е замесен с Вълт.

— Невъзможно — гласът й беше равен и категоричен. — Двамата се мразят в червата.

— Истина е. Заговорници са в някакви тъмни работи. От семейството на Ким ни казаха за едно мазе в стар склад долу при пристанището на Стария град, което е достатъчно дълбоко в земята, че да не може да се открие дори с гностично гадаене. Можем да се скрием там, докато изчакаме да отмине. Рамон подготвя мястото, занесе вода и храна. Хората на Ким ще ме наглеждат, а аз ще се грижа за генерала. Те помнят доброто, което е сторил за тях по време на Бунта. Всичко ще е наред. А Ким ще се грижи известно време за теб, докато мога да изляза отново оттам.

— По-добре да избягате в Силация, макар че вече трябваше да сте тръгнали — тя оголи пожълтяващите си зъби. — Защо Вълт все още не е дошъл?

— Не е в Норос, мамо, но ще си дойде всеки момент.

Тя го обгърна с грубите си, изгорели ръце и го притисна в кокалестото си тяло.

— Ох, глупавото ми момче.

Аларон не си тръгна, докато майка му не заспа. Освободи се от хвата й и се върна във всекидневната, където си наля студен лимонов чай и седна загледан в купчината бележки. Рамон се бе захванал с надписа „Я.Л. 824: Аргъндън ти Брий“, но бе стигнал единствено до бележките: „анаграма?“, „код?“, „цитат от Писанията?“, сред които и поредица от драскулки.

Мразя подобни загадки. Защо му е на някой да убива любимото си куче и след това да затрие собствения си мозък? И какво общо, по дяволите, има с всичко този глупав надпис?

Когато по-късно Рамон и Ким се върнаха, Аларон все още стоеше над бележките. Бе забравил да пие от чая си, но се тресеше от вълнение. В стаята беше тъмно като в гроб и Аларон едва разчиташе листовете около себе си. Генералът хъркаше в едно кресло.

Ким дръпна пердетата.

— Ще ослепееш в тази тъмница.

Рамон се зададе след нея, понесъл торби със зеленчуци.

— Какво става, Ал? — попита той. — Изглеждаш сякаш самият Кориний те е споходил.

— Просто ми хрумна нещо.

— Предполагам, това е доста зашеметяващо за теб.

Аларон направи неприличен жест. Бе стоял и прехвърлял мисълта в главата си вече повече от час.

— Мисля, че разгадах мистерията около кучето — заяви той, стараейки се да прозвучи равнодушно.

Двамата го изгледаха с очакване.

— Е?

— Гледах онзи надпис — „Я.Л. 824: Аргъндън ти Брий“. Може и да ви прозвучи глупаво, а и ако човек не знае името на кучето не би се досетил, а дори тогава трябва да му е известно, че Ленгстрит е убил сам животното, което Вълт не е знаел, но…

— Аларон, дай по същество — обади се нетърпеливо Рамон. — Изплюй камъчето, amici, какво си разкрил?

— Ох, съжалявам! Помните онова число 824, нали? Забелязах, че всяка цифра отговаря на броя на буквите съответно във всяка дума от „Аргъндън ти Брий“, нали? И ако вземем осмата, втората и четвъртата буква от всяка от тях — съответно „н“, „и“ и „й“, се получава Ний — името на кучето му.

Ким го погледна учудено:

— И на това му казваш следа?

Рамон беше по-ентусиазиран.

— Знаеш ли, може би си прав! Не е кой знае колко съвършено измислено, но може и да означава нещо. Нещо друго, Ал?

— Ами — започна Аларон, — отровата, която е използвал върху кучето, ми напомни за нещо, което учихме по некромантия. Била е направена от петнисто качулатче, което има свойството да увеличи възможността след смъртта на тялото, духът да остане да кръжи близо до него. Имахме цяла лекция за това, не помниш ли? Такива отрови се наричат сенчести.

— Вълт не би ли се досетил за това? — попита Ким със съмнение.

— Само ако е некромансър — отвърна Рамон. — Но в описанието в „Генерали от славния бунт“ не се казва такова нещо. Некромантията е част от магьосничеството, което очевидно не му е сила, а освен това е обвързана със Земята, а неговият елемент е Въздухът, пълната противоположност.

— Тоест, казваш, че Аларон вероятно е разбрал нещо, което Белоний Вълт не е успял? — зяпна учудено Ким.

— Като го поставяш така, наистина звучи малко невероятно — съгласи се Рамон, смигвайки на Аларон.

— Ще си продължа и няма да ви обръщам внимание — заяви Аларон. — Петнистите качулатчета са достатъчно разпространени: хората ги използват, за да унищожават най-вече плевели, а не животни. Но ако човек иска да създаде призрак, би използвал тъкмо тях.

— Призрак на куче ли? — отбеляза с насмешка Ким.

— Призрака на Ний — уточни Аларон. — Куче, което собственикът му развежда всеки ден долу към Стария град, през моста „Минт“, чак до площада „Пордавин“ и параклиса, където са открили и Ленгстрит.

Рамон мигаше на парцали:

— Мислиш, че призракът на кучето му може да ни отведе към следващата следа от загадката?

Аларон сви рамене:

— Възможно е.

— А Ленгстрит некромансър ли е?

— Земен маг е, а некромантията е свързана със Земята, така че предполага някаква предразположеност. Трябва да огледаме параклиса отново, но през нощта. Аз, самият имам предразположеност към некромантия, макар и въобще да не ме бива. Работи по-добре през нощта обаче и ще трябва да се подготвя.

Рамон му стисна ръката:

— Добра работа, Аларон Мърсър, може и да успеем да ти спасим задника.

Рамон ги поведе през виещите се улички на „Продавин“, избягвайки без усилия патрулите на Стражата. Беше мрачнолуние и отблясъците на първата зора все още бяха бледи, а пустеещите улички все още тъмни. Всички носеха тъмни дрехи и за тяхна радост бяха увили дебели шалове около шиите си — Норос се намираше високо над морското равнище и нощите му винаги бяха студени. Все още оставаха два камбанени звъна до изгрева. Аларон почти не беше мигнал, но мисълта за възможното откритие му даваше сили.

Вмъкнаха се незабелязано в параклиса на „Продавин“ и с облекчение откриха, че вътре не се спотайват просяци. Наводненият под бе изсъхнал само на места, заради което и бездомниците все още не влизаха вътре. Застоялата вода вонеше отвратително. Рамон направи чевръст жест към Аларон:

— Е, Аларон, сцената е твоя. Така де, локвата е твоя, така да се каже.

Ким затвори входната врата, за да не се стича светлината им на улицата. Аларон се настройваше за предстоящото, докато прецапваше от главния параклис към страничната му част, където бяха открили и тялото на кучето преди толкова много години. Той извърна поглед към Рамон в търсене на подкрепа.

— Ще се справиш, Ал — прошепна му той. — Имай самоувереност.

Самоувереност… Аларон кимна и притвори очи. Припомни си малките неща, в които бе успявал в колежа и загърби провалите си. След смъмрянето на Рамон в странноприемницата той не бе спирал да си повтаря, че е способен да прескочи трудностите, пред които досега винаги се е провалял. Но некромантия… охх! В колежа некромантия им преподаваше Файръл, а Аларон мразеше всички лекции с него, така че никога не се бе справял добре. Но най-много не обичаше усещането: некромантският гносис беше непоносим — извличаше се като хладна лилава енергия, подобна на слуз, която се процежда през пръстите му. Мразеше и да е близо до трупове — мъртвата им плът беше като отвратително студено желе, а втренчените погледи на безжизнените им очи го ужасяваха.

Стегни се, повтаряше си той. Сега нямаш друг избор. Или това, или Вълт ще те накълца на парчета.

Гносисът се стече болезнено, изсмуквайки топлината от тялото му. Докато изпращаше призива си, усети как милиони плъхове с мъртва плът по зъбите си се извръщат към него и изсъскват злобно. В ушите му се разнесе шепот на едва доловими гласове — шепотът на умрелите тук души. Той ги пропъди от съзнанието си и се съсредоточи върху призива си.

<Ний! Хей, Ний… ела тук, момче!>

Зрението му се замъгли и той съзря тъмни сенки, прокрадващи се откъм ъглите, приплъзващи се по стените: едва доловими лица, изгубени души, налитащи като нощни пеперуди на светлина.

<Ний, предана хрътко, Ний…>

Той извика в съзнанието образа на кучето, което бе видял в книгата с илюстрации и го прибави към призива си.

<Ний…>

— Аларон? — гласът на Ким прозвуча раздразнено.

Изведнъж тя отдръпна бързо ръката си от стената, върху която се бе подпряла и където се пропука нова цепнатина.

От някаква отвъдна дълбочина се процеди хладен глас:

<Кой вика? Кой се осмелява?>

Ким заотстъпва назад от стената, когато върху нея като някакво мокро петно се очертаха линиите на човешка фигура. Без да се замисли, Аларон вдигна ръка и измърмори заклинание, пропъждащо мъртвите. Разнесе се писък — нечовешки стон и фигурата изчезна.

Уау, аз го направих!

— Какво стана? — изпъшка Рамон.

Ким запристъпи назад към вратата.

— Аларон, не знам дали е добра идея…

— И на мен не ми харесва особено — призна си Рамон. — Хайде да приключваш по-бързо, а?

Аларон призова отново името, съсредоточавайки се върху образа на кучето. Искаше му се да е срещал на живо Ний, но разбира се по онова време дори не беше роден. Беше виждал кучета от същата порода поне — може би това щеше да помогне?

<Ний, ела тук, момче!>

Влажно космато тяло се отърка в краката му и той изпищя, като едва не се удари в тавана. Препъна се и падна на задните си части, а огромна ловджийска хрътка пристъпи откъм сенките с увиснал от устата език и сплъстена козина, обкръжена в бледа лилава светлина. Дъхът на Аларон секна.

Останалите двама също се сепнаха, щом видяха хрътката.

Аларон се пресегна неуверено:

— Ний, ти ли си? Ний, ела тук, момче, ела…

Призрачното куче пристъпи и зарови муцуна в него, безплътният му нос беше ледено студен. Смесено чувство на умора, облекчение и блажено усещане за постижение изпълниха Аларон. Успях! След като постоянно го взимаха на подбив в часа по некромантия, сега той собственоръчно разреши загадката, която бе убягнала на Файръл и Вълт и приемаше аплодисменти. Какво ще кажете сега, нещастници такива?!

Той се извърна към Рамон и му се усмихна, леко замаян от умората, а дребният силацианец му се ухили одобрително и прошепна:

— Добра работа, amici.

Кучето продължаваше да го души, сякаш се опитва да запомни миризмата му. Аларон го погали колебливо и се засмя, когато животното завъртя опашка и го побутна, с което отново го събори на земята. Внимателно той свърза съзнанието си с душата на кучето и го освободи от призоваващата техника. Животното остана призрачно, но вече изглеждаше достатъчно плътно да го докоснеш.

— Здравей, Ний, радваме се да те видим, момче.

— Той те хареса, Аларон — засмя се Ким, клекна и гушна огромната хрътка.

— Хъъ. Призрачно куче, което харесва некромансъри… — отбеляза саркастично Рамон. — Май вкусът му е доста подозрителен? Е, какво ще правим сега?

— Не знам — отвърна Аларон.

Козината на Ний стоеше някак безплътна, като че ли направена от дим. Обзе го страховитото чувство, че ако пожелае, може да прокара цялата си ръка през тялото на животното. Продължи да го гали, но много леко.

— Имате ли някакви предложения?

— Да го попитаме него — предложи Ким, когато Ний се насочи към вратата, махайки с опашка.

Докато вървеше, нито водата на земята потрепваше, нито се чуваше някакъв звук.

— Да не би да говориш кучешки, Ким? — изсмя се Рамон. — В Силация обичаме да казваме, че кучетата и римонците произхождат от едно и също семейно дърво — заяви той хапливо.

— Също както силацианците и плъховете — побърза да не му остане длъжна Ким. — Просто го погледни, глупако: виж, че иска да излезе навън. Не ти трябва да си маг, че да го разбереш. Иска да ни покаже нещо. Хайде, момче, ще излезем ли на разходка? Ще вървим ли?

Призрачната хрътка стоеше пред затворената врата и скимтеше тихо в очакване. Рамон отвори вратата и се вгледа навън.

— Все още е тъмно — съобщи той. — Какво ще правим?

— Не съм сигурен, че ще мога да го задържа в нашия свят, щом слънцето изгрее — каза Аларон. — Мисля, че трябва да пробваме да го пуснем навън. Ако някой ни види, аз ще остана с кучето, а вие двамата ще се опитате да отвлечете вниманието му, става ли?

— Ха! Точно в стила на Роблър — значи скъпото ти образование не е било напразно все пак — Рамон му се поклони. — Водете, генерал Мърсър.

Ким издърпа вратата докрай. Ний излая силно и се спусна през площада, обръщайки се на всеки няколко метра, да провери дали го следват. Аларон се обви в илюзорна сянка и затича след него, а другите двама го последваха по петите. Прекосиха площада, следвайки бледия отблясък на хрътката. За щастие, пътят, през който ги прекарваше Ний, преминаваше през оживените пътища, където войниците рядко патрулираха. Когато все пак усетеше, че има някого наблизо, животното се сливаше с тъмнината толкова плътно, че Аларон се притесняваше, че ще го изгубят, но когато подрънкването и пламъкът на главнята се отдалечаваха, Ний се появяваше и изджавкваше тихичко, приканвайки ги да побързат.

Прекосиха моста „Минт“ над реката Лил, а Аларон започна да си мисли, че разговорът му с Кира Ленгстрит все пак не е бил чак такава загуба на време.

— Преминава по пътя, по който стопанинът му го е развеждал всеки ден. Ленгстрит го е научил на този маршрут — отбеляза развълнувано той.

Наложи им се да избегнат поредния патрул близо до Роял Минт, преди да започнат да се спускат към Стария град и езерото. Ний се промуши енергично под акведукта, пренебрегвайки гърмящата вода над главите им, и пое по странична уличка през сребърния пазар, като слиса глутница диви кучета, които заотстъпваха назад, ръмжейки изплашено, преди да избягат надолу по улицата.

Навлязоха в един неголям площад на Стария град, и докато приближаваха кучето, то вдигна крак и изпусна призрачна струйка урина към една врата, докато махаше весело с опашка.

Рамон едва сдържа смеха си:

— Вижте, маркира ни я — подсмихна се той. — Великолепен е!

Разгледаха вратата, водеща към стара каменна гробница, от онези, които благородническите семейства издигаха сред градските си имоти. Загледаха се в гербовете и ангелите на Кор над нея. Сивият камък беше поолющен от времето, но заключената входна порта беше прясно боядисана в зеленикав цвят, характерен за входовете на криптите. Името на рода също личеше — Де Савиок, видна династия, една от последните преки наследнички на Благословените Триста. В града имаше няколко подобни постройки, все така свещено неприкосновени, макар самите магьоснически родове да се бяха разпаднали.

— Де Савиок — Аларон се извърна към другите. — Никога не съм ги чувал.

— Ти си единственият местен тук, Ал — отбеляза Рамон.

Ний притича отново при Аларон и вдигна очакващ поглед към него. Първите слънчеви лъчи се процеждаха над планините на изток и обагриха сивото небе в бледо синьо. Ний изскимтя: внезапно животното започна да става прозрачно.

— Ще се върнем довечера — каза Аларон и побърза да добави. — Ще го изгубим… — той плесна по крака си и го подкани. — Хайде, момче!

Той се извъртя и затича към вкъщи.

Бягаше по целия път, а Ний подскачаше жизнерадостно до него. Отвори несръчно вратата, кучето подуши наоколо, излая и се хвърли вътре, а Аларон го последва плътно.

Яриус Ленгстрит спеше в креслото до студената камина, но се разбуди, когато Ний се затича към него, джавкайки весело, а по лицето на генерала се изписа разпознаващо усещане. Хрътката вдигна лапи в скута му и игриво завря муцуната си в него, а старецът го гледаше втренчено, но изведнъж започна да разрошва козината му с ръце, а по безизразното му лице започнаха да се стичат сълзи.

— Ний — прошепна той. — Ний!

Това бяха първите му думи, откакто го бяха открили.

Сърцето на Аларон сякаш подскочи. Другите двама изтопуркаха зад него задъхани — потупаха го по раменете и се вгледаха в мрачната стая. Изумените им въздишки последваха веднага, щом дочуха генералът да повтаря отново и отново името на кучето си, докато го прегръщаше силно. Животното мяташе оживено с опашка.

Може би това ще го излекува, замисли се Аларон, но когато слънцето се издигна на хоризонта, кучето започна да избледнява. С жално скимтене, то се извърна и избяга, втурвайки се към някое тъмно място, в което нямаше преградни стени, а последният му лай бавно изчезна в тишината. Генералът стоеше загледан след него, по бузите му се стичаха сълзи, а устните му се разтеглиха в загадъчна усмивка.

Не успяха да измъкнат нищо друго от Ленгстрит и им се наложи да убият поредния ден в трескаво нетърпение. Рамон се разходи до хълма Бейконтор да провери дали Вълт е пристигнал, излизайки под претекста, че ще се запише за прехода си към Понтус — трябваше да се присъедини към легиона си след броени седмици. Вече се събираше малка флотилия от въздушни кораби и кипяха приготовления за изпращането на маговете, които щяха да се присъединят към Похода.

Междувременно Аларон се зачете за рода Де Савиок в една от книгите на майка си. Изглежда се бяха прославили единствено с отегчителността си.

— В свят, в който отрепки като нас се захващат да търсят велики съкровища на империята, тези тук са успели да си осигурят бележка под линия в наръчник за отглеждане на коне — разказа той на Ким. — Единственият забележителен сред тях е последният им родственик. Убили го в дуел, заради дългове от хазарт. Последните му думи били: „Дали и този път ще уцеля десетката?“ — той се подсмихна саркастично.

През остатъка от деня, двамата събраха всички досегашни бележки от издирването им в един сандък — в готовност да ги пренесат към мазето, което бяха подготвили като скривалище за Аларон. Рамон се върна от приземителните площадки. Все още нямаше вести за Вълт.

Ким се съгласи да остане при Тесла и генерала, докато момчетата се върнеха при гробницата на Де Савиок. Тръгнаха по здрач. В Стария град богаташите живееха зад високи дувари и заключени и добре охранявани порти. Улиците винаги бяха притихнали и Аларон и Рамон стигнаха без проблеми до криптата. Рамон отключи вратата с отработени движения и приложение на гносиса и след няколко секунди двамата вече бяха вътре, затваряйки вратата след себе си. Аларон запали една главня.

Разликите между това място тук и параклиса бяха отличителни. Всички саркофази, с изключение на един, бяха мраморни, и то от скъпите разцветки: червени, зелени и черни. Единственият каменен саркофаг принадлежеше на злополучния комарджия Робен де Савиок, последния от рода.

— Е, какво търсим тук? — зачуди се Аларон на глас.

Рамон се загледа в надгробния камък на Алво де Савиок, бащата на Робен.

— Това — отвърна той след няколко секунди.

Мраморът беше износен и напукан, а проникващият из цепнатините мъх заличаваше семейния герб — комплект ключове и думите: JEUNE ETERNAL[1]: завинаги млад.

— Какво?

Рамон посочи надписа:

— Виж, първата и последната буква са протрити: „Я“ и „Л“.

Аларон преглътна:

— „Я“ и „Л“ — Яриус Ленгстрит.

Рамон кимна. Извади амулета си и заоглежда саркофага.

— Ха! Видя ли това? — той изтърка мъха точно под двете букви. — Ето, виж…

Аларон се вгледа отблизо. Върху камъка беше надраскано нещо: Voco Arbendesai. Умът му веднага превключи.

— Това е вещерство — „Voco“ означава „призоваване“.

— Ами Арбендесай?

— Трябва да е име — всички духове имат имена, с които се призовават — той хвана Рамон въодушевен за рамото. — Почти го разгадахме, Рамон.

Над Алпите се спускаше здрач. Вълт усещаше високите ветрове, вдишваше свежия, хладен въздух. Най-сетне бе успял да заспи, докато колебливо докосване в съзнанието му не го разбуди отново.

<Отговорете, магистър Вълт!>

<Да, императрице?>

Вълт облиза устни.

<Къде сте, магистре?>

<Летя обратно към Норос, Ваше Величество, мога да обясня…>

<Много хубаво. Защото не съм свикнала пратениците ми просто да оставят задълженията си без обяснение. Носи се слух, че сте се изплашили и сте тръгнали незабавно, заради застрашило ви нахлуване в дома ви. Тук в Палас постоянно се споменава Локхазан. Моля ви, обяснете ми какво се случва, магистър Вълт.>

Докато говореше, хватът й над съзнанието му се затегна и той изпита вледеняващия страх, че тя може да се пресегне от кулата си в Палас и да разкъса главата му отвътре. Той заздрави защитите си, издигайки нова преграда в съзнанието си, но без да нарушава нейния контрол, а просто като подготовка да посрещне последвали опити за настъпление. Едва тогава можеше да започне да мисли с разсъдъка си.

Трябваше да измисли нещо близко до истината, но не и да й каже самата истина — това бе недопустимо. Залозите бяха прекалено високи.

<Имало е пробив в сигурността на губернаторския дворец в Норостийн, императрице. Възможно е да е била открадната жизнено важна информация за империята.>

Тя отвърна с равен, но загрижен тон:

<И каква е тази информация, магистре?>

<Все още не е установено. Усетих нахлуването и се опитах да го проследя. Почти бях уловил нарушителите с гностичното си гадаене, но някой прекъсна връзката.>

<Значи тези крадци са доста талантливи, магистре. Сигурно сте разтревожен.>

<Притеснително е, Ваше Величество. Малцина биха били способни на подобно нещо.>

<Има ли заподозрени?>

<Докато не кацна в града и не чуя доклада за ситуацията, не.> Той очакваше недоволство от нейна страна, но когато тя отново заговори, тонът й остана отчетливо приветлив.

<Норосийците сигурно са ми слабост, магистър Вълт. Простих на колегата ви Гейл вече два пъти, а сега правя същото и за вас. Очаквам подробен доклад. Дръжте ме в течение по въпроса. Списъкът с имената на способните на подобно безчинство може и да не е дълъг, но предполагам, че присъствието на определени хора в него е притеснително.>

<И аз съм подобаващо притеснен, императрице.>

Тя се засмя.

<Сигурна съм, че сте. Нека това притеснение задвижи стремежа ви да разрешите проблема възможно най-бързо. Но държа да отбележа, магистре, не съм много щастлива, че изоставихте задълженията си по този начин. Разтревожили сте гарнизона в Йебусалим, а изплашените мъже често вземат лоши решения. Няма да забравя случилото се. Открийте крадците и разрешете проблема. Дръжте ме в течение.>

<Да, Ваше Величество> отвърна той, но тя вече си бе отишла.

На следващата сутрин Аларон закусваше сам по-рано от обикновеното. Ким все още спеше, а Рамон отново бе отишъл към пристанищните кули, но Аларон едва бе преполовил кашата си, когато приятелят му връхлетя в къщата с думите:

— Трябва да вървим, Аларон, очаква се губернаторът да пристигне довечера. Незабавно трябва да ви отведем с генерала в онова мазе…

Неизбежността се стовари върху Аларон като удар в корема, но Рамон не му остави време за размишления. Явно бягството в последната минута беше разпространена практика при силацианците.

— Хайде, Ал, да действаме!

По мръкване Аларон вече беше на четири метра под земята, в тайно мазе под изоставена порутена барака. Седнал на купчина чували, той вече се питаше как, по дяволите, ще оцелее през настъпващата нощ на това място — дълбоко под земята, единствено с генерала и няколко книги за компания. Поне с помощта на гностичен огън успя да се отърве от бълхите наоколо. Оттук насетне обаче животът вероятно щеше да е доста безнадежден.

Капакът на тавана се отвори рязко и облечен в тъмни дрехи, Рамон се зададе с тропот по стълбите. Генералът го изгледа с незаинтересован и бездеен поглед. Той подуши въздуха и сбърчи нос.

— Смърди на помия.

— Благодаря — намръщи се Аларон от бабунестото си легло от чували с брашно. — Ти какво очакваше, кралски покои ли?

— Не, но поне по-малко мръсотия и изгнило.

— Благодаря, че го отбеляза. Ще наредя на прислужницата да почисти, а не почакай, май нямахме прислужница…

— Стига си се мусил, Аларон. Баща ти е преживял и по-лошо по време на Бунта.

— Да, но неговото е било патриотично — измънка кисело Аларон. — А как е стаята ти в странноприемницата — удобна, а?

— Не е зле — отвърна Рамон. — Благодаря, че попита.

— Хмпф. Е, за какво си тук, да ми помогнеш или?

— Да помогна, както винаги — Рамон му подаде глинен съд. — Сребърна смес, за кръга за призоваване.

И двамата знаеха как се случва на теория, но Рамон нямаше предразположеност към вещерство, затова отново честта се падна на Аларон да се захване със сили, които винаги го бяха плашили, и то доста. Чрез вещерството маговете призоваваха душите на мъртвите, които обитават земята като слуги, и установяваха връзка с тях. Помежду си, безплътните привидения се свързваха в огромна мрежа, която се обновяваше постоянно, когато някой преминеше отвъд или друг умреше, но сред тях съществуваха души, все още суеверно наричани „даемони“. Смяташе се, че са обитавали земята с хилядолетия, а най-старите сред тях притежават огромна мощ — това беше добре дошло за вещерите, защото когато веднъж наименува някой даемон, магът можеше да го призовава и контролира.

Един вещер би могъл да призовава даемони без да чертае кръгове, но само някой умопобъркан би се наел да призове непознат даемон без кръг. Кръгът за призоваване заключваше даемона, докато магът не го подчини на волята си, но можеше да бъде пригоден и към специфичните сили на познатите на мага души, изготвен, за да прикрие самоличности или предотврати разкриването на самия заклинател, или за да създаде илюзорни образи и капани — всичко това бе част от изкуството на вещерството. За начертаването на един пълен вещерски кръг обикновено бяха необходими часове.

Също както некромантията, вещерството ужасяваше Аларон. Изпитите за постъпване в колежа можеха и да показват, че съзнанието му е аналитично, борави добре с логиката и е предразположено към подобни магически учения, но истината беше, че идеята за всички мъртви души и даемони преобръщаше червата му от страх и само беглата мисъл, че съзнанието му може да бъде унищожено, ако не успее да подчини призованото създание, го преследваше във всички кошмари. Беше се надявал никога повече да не му се налага да използва вещерство през живота си, но явно надеждите му нямаше да се оправдаят.

Справих се с некромантията онзи ден… мога да се справя и сега, повтаряше си окуражително той.

Въпреки че двамата се сработваха добре, внимателното очертаване на кръга и подготовката му за призоваване им отнеха цяла нощ. Малко преди зазоряване, Аларон реши да активира пробно кръга и вля съвсем леко гносис в него, а щом отвътре се издигна искрящ полупрозрачен лъч, от гърлото му се процеди доволна въздишка. Сребърният прах се втечни и сля ведно. Аларон обиколи, за да провери за пролуки, след което го деактивира отново, за да не се изхабят важните му съставки.

— Готово е! — съобщи той и на момента се почувства невъзможно изтощен, готов да спи вечно, но въпреки това развълнуван.

Преди няколко месеца щях да се срина само при мисълта за това, през което преминаваме. Но сега знам, че мога да се справя, мислеше си той. Той показа на Рамон завършения кръг.

— Вътрешният е за даемона, а външният — за мен, та ако се оплескам, да не достигне до вас. Изглежда добре. Мисля, че сме готови.

— Тогава ще го направим още тази нощ — Рамон се вгледа в Аларон. — Трябва да поспиш, amici. Умът ти трябва да е свеж, щом ще се заемаш с даемон, нали?

Аларон бе учудващо уверен:

— Ще се справим — настояваше той. — Ей, какво мислиш, че ще каже генералът, ако успеем да го оправим?

Рамон се подсмихна.

— Може би нещо в този дух: „Кои пък сте вие, клоуни такива?“

Аларон искаше да задържи лекия тон, но не успя.

— Представи си да си толкова отчаян, че да съсипеш собствения си мозък и да се надяваш, че някой ще те открие и ще ти го възстанови.

Рамон отвърна със сериозен тон:

— Мда… може би е по-откачен и от нас — той се вгледа в спящия Ленгстрит. — Трябва да вървя. И двамата се нуждаем от сън за тазвечерното призоваване.

— И може би за битка с необуздан даемон, ако се проваля — добави Аларон притеснено.

— Или пък за сражение с Вълт, Файръл, Мьорин и половината Стража — безгрижно заключи Рамон.

Аларон го погледна обезнадеждено:

— Съжалявам, Рамон. Не трябваше да взимам онзи свитък, знам…

— Стореното-строено, Ал. Оттук насетне трябва да сме по-внимателни — Рамон се изправи и го потупа по рамото. — Не се втрещявай, amici. Почти успяхме. Тази нощ!

Аларон го издърпа в груба прегръдка:

— Благодаря ти, приятелю, благодаря за всичко. Без теб вече щях да съм мъртъв.

Рамон го изгледа раздразнено:

— Не ме разплаквай, Ал.

Аларон го прегърна отново:

— Не се шегувам, Рамон. Ти си най-добрият ми приятел.

— И ти на мен, Ал. Но си оставаш пълен глупак — Рамон го бутна от себе си. — Какво ли говори това за мен?

Аларон се опита да се отърси от чувството за клаустрофобия, когато капакът се затръшна над него. Настани се в тъмнината, сам с притихналия генерал. Замисли се за Ким, която се грижеше за майка му и им изпрати любовта си. Ненавиждаше Църквата и щеше да е лицемерно да се моли, но истинският ужас за това, какво ще се случи с любимите му хора, го поставяше на прага да прекрачи предубежденията си.

Пазете се всички. Моля ви, пазете се…

Фригтък, 29 майсенк, 928 г.

Понесен от суровия северен вятър, Вълт пристигна в Норостийн преди изгрев. Изправи се замаяно и изпъна крайници, докато корабът кацаше на павираната тераса над града. Въздушните магове, които бяха поели пилотирането без продължителни спирки от Понтус до тук, се изтърколиха по гръб на палубата и изстенаха — облекчението им не можеше да се опише с думи. Бяха задоволили очакванията му, дори ги бяха надминали. Блясъкът на звездите се отразяваше в заснежените склонове на Алпите, възправящи се на хиляди метри над тях — преградата към юга, към трона, който надвисваше отгоре им, неумолимо като самата Императрица майка.

Вълт подхвърли торба със злато на палубата и си тръгна. Нека да се избият за него — така управляваше той подчинените си. Нека вълците да се разкъсат един друг, а победителят щеше да му служи. Така бе открил и Гървон Гейл, и Дарий Файръл. А ето сега Файръл го очакваше послушно.

— Господарю! — поклони се той.

— Дарий — той постави ръка на рамото му, след което се отдръпна леко. — Разкажи ми, приятелю. Какво обяснение ти даде Грон Кол за това безумие?

— Почти никакво, господарю. Твърди, че е препил и е проспал всичко — обясни подигравателно Файръл.

— Така ли било?

Файръл се намръщи:

— Спомените му са подправени, сигурно никога няма да разберем какво е правил наистина. Трудно е да се възстанови истината след пренаписване на съзнанието.

Вълт присви очи:

— Кой го е направил?

— Някой достатъчно умел, че да покрие последиците от действията си. Страхувам се, че следата е избледняла.

Вълт прочисти раздразнено гърлото си. Както и очаквах и все пак много неприятно.

— Заведи ме в резиденцията ми. Трябва да установя какво е откраднато.

В безвременната тъмнина на скривалището си, Аларон усети опита да го открият чрез гностично гадаене. Докосването беше едва доловимо, а земната маса над него блокира заклинанието. Умението на ясновидството произтичаше от въздушния гносис и затова Земята можеше да го неутрализира — най-простият начин за един немаг да избяга от зрението на мага беше да се скрие под земята. Римонците не го бяха осъзнали навреме, за да се спасят, но със своите естествени планински крепости, силацианците се учеха бързо, а тях ги последваха и други. Ако не можеш да се предпазиш — копаеш.

Върнал се е… Белоний Вълт е тук… Пристъп на страх разтърси Аларон, но той го потисна. Бяха стигнали далеч — бяха една крачка напред в играта, оставаше им само да запазят самообладание. Сега му оставаше единствено да чака и да си почива, надявайки се, че останалите са в безопасност.

Ким беше в кухнята, когато някой заблъска по вратата. Тесла спеше на горния етаж, а Тула бе излязла на пазар. Ким отвори вратата, хванала амулета в другата ръка зад гърба си в готовност да избяга или да се бие.

На стълбите стоеше тълпа от стражари. Висок мъж със строго изражение, диплещи се къдрици и хладнокръвен поглед пристъпи напред. Ким познаваше добре това лице: Джерис Мьорин и баща й бяха дългогодишни приятели.

— От Норостийската стража сме — обяви Мьорин. — Имаме заповед да арестуваме Ала… — замлъкна той, осъзнал със закъснение кой стои пред него. — Кимбели ди Реджия, това ти ли си? Какво правиш тук? Къде е младият Мърсър?

— Няма го — отиде с баща си в Понтус. Наеха ме да гледам майка му — излъга съвършено Ким, тайно шмугвайки амулета си в джоба.

— Баща ти знае ли, че си тук?

— Разбира се — по лицето й се изписа престорено извинение. — Съжалявам, но вкъщи няма никого, освен госпожата, а тя в момента спи. Можете да наминете пак по обед, когато ще съм изкъпала и нахранила госпожа Тесла. Понякога е изключително раздразнителна рано сутрин — случва се да подпалва хората около себе си — тя изгледа многозначително останалите войници. — Знаете колко откачени могат да бъдат бойните магове.

Тя съзря как останалите потрепериха при думите й.

Джерис Мьорин се засмя рязко:

— О, знам, и още как! — след това се обърна към подчинените си. — Добре, момчета: Джейсън, ти ще останеш пред вратата им. Никой да не влиза или излиза — той се извърна и се поклони към Ким с навъсен поглед. — За ваша безопасност, госпожице Ди Реджия. Убеден съм, че ще проявите разбиране.

Ким се намръщи в опит да се измъкне от положението.

Мьорин отново погледна подчинените си:

— Останалите тръгвате да го търсите от врата на врата.

Той изчака войниците да се изтеглят и затвори вратата след себе си. Ким усети, че се изчервява.

— Е, малка Кимбели, ще трябва да си поговорим надълго и нашироко с теб — заяви той с тон, който не допускаше упорство.

Белоний Вълт гледаше с недоумение човека зад бюрото си.

— Как така не можете да го намерите? — той се наведе напред. — Сигурен съм кой е нахлул в офиса ми, капитан Мьорин — бил е Аларон Мърсър и искам главата му на тепсия!

Известно облекчение обзе Вълт, когато успя да събере две и две: липсваше досието на Ленгстрит, което беше притеснително, но единственото друго липсващо нещо беше досието на Аларон Мърсър, а това бе интересно.

Предрекох разни работи за теб, момче. За теб и за Сциталата на Кориний…

След като изслуша дипломната работа на момчето, която отразяваше много точно самата истина, Вълт бе предрекъл, че съществува много по-голяма вероятност да открие Сциталата, ако остави това момче да я потърси, ала като провален, но свободен маг — вероятността беше малка, но беше по-добра от нищо. Сега отново се разтърси из бъдещето, когато разбра кои свитъци липсват. Момчето действаше добре. Освен това се случваше нещо ново, някакъв заплетен заговор относно липсващата Сцитала — задаваше се неповторима възможност.

Не мога да подмина нищо с лека ръка, мислеше си той, наблюдавайки мъжа срещу себе си. Мьорин беше бивш боен маг от редиците на Ленгстрит, един от несломимите воини, борили се докрай. Беше стоял редом с Роблър по алпийските склонове преди войската му да се предаде. Без съмнение познаваше Ванатон Мърсър. Познаваше и Мерчелос ди Реджия, прословутия римонски разбойник, който подпомагаше Бунта. Вероятно не беше просто съвпадение, че са открили дъщерята на Ди Реджия в къщата на Мърсър. Не мога да имам доверие на Мьорин, никога не съм ту вярвал… От години Вълт се опитваше да премахне Мьорин, но капитанът на стражата се назначаваше от краля, а не от губернатора.

Никой не е недосегаем, не си и ти, Джерис Мьорин, каза си наум той, преди да добави уравновесено:

— Добре, капитане. Искам да ускорите издирването на момчето. Аз сам ще разпитам номадското момиче. И майката.

Мьорин отвърна равнодушно и категорично:

— Съжалявам, губернаторе. Разпитът на заподозрените е задължение на Стражата.

Вълт изгледа Мьорин кръвнишки:

— Тогава ще присъствам на разпита — изсъска той през зъби.

— Съжалявам, губернаторе — повтори Мьорин по вбесяващ, заучен по учебник учтив начин. — На разпита не присъстват външни хора без изрично нареждане на капитана на Стражата.

— Тогава го наредете, капитане на Стражата.

— Съжалявам, губернаторе, не виждам причина, поради която да ви дам разрешението си — той се изправи, отдаде поздрав и излезе от стаята, докато Вълт кипеше от гняв.

За кого, по дяволите, се мислиш, а, Джерис Мьорин?! Та аз съм губернаторът, за бога!

Той изръмжа в безсилие и се върна към отегчаващите усилия и безуспешните досега опити да открие Аларон Мърсър. Де да си спомняше момчето по-добре… Той се сепна. Не беше ли Грон Кол съученик на Мърсър? Дойде време онзи мазен младеж да се отплати за провала си от нощта на кражбата.

Ако Файръл е благоволил да го остави жив и психически стабилен…

[1] Непреводима игра на думи — от английски Jarius Langstit. — Б.ред. ↑

33.
Саутпойнт

Шайтан

Кралят на Злото от фолклора на Антиопия — Шайтан и неговите орди от африти (бледокожи демони с магически сили) омърсяват целомъдрените, но безпомощни пред човека със силна вяра, те постоянно падат победени от него. Митът за Шайтан и афритите му предшества настъплението на рондийските магове в Антиопия с хилядолетия, но въпреки това народите от Кеш и Дхаса прокарват паралели между тях.

Ордо Коструо, глава „Йебусалим“

Йебусалим, континента Антиопия

джумада (майсенк), 928 г.

два месеца до Лунния отлив

Рондийският имперски пратеник Белоний Вълт бе отлетял за дома страшно разярен. Преговорите между рондийците и Салим обаче продължаваха без участието на Ордо Коструо, което безпокоеше Антонин Мийрос. Междувременно губернатор Бетилон губеше контрола над недоволстващия народ по улиците. Домът Мийрос вече не можеше да изолира звука от стъпките на маршируващите войници или далечните викове, понякога по стените му отекваха удари от камъни. Въздухът ставаше все по-душен, а грабливите птици в небето — все по-многобройни.

В края на джумада, Мийрос съобщи на Рамита, че има изненада за нея.

— Има нещо, което искам да видиш, съпруго, докато все още можеш да пътуваш. Приготви се да тръгнем рано сутринта, няма да ни има целия ден и ще нощуваме навън. Трябват ти само дрехи, аз ще се погрижа за всичко друго.

Рамита се озадачи, но и развълнува — беше невероятно, че ще може да излезе от Дома Мийрос. Цялото домакинство се подготвяше за евакуация към Дома Коструо, което означаваше, че сегашният им дом вероятно щеше да бъде разграбен скоро след това, но дори съпругът й не можеше да подсигури безопасността им щом войната избухнеше. Вероятно на някакъв етап организирана атака щеше да пробие защитите на палата им.

Въпреки това, когато дойде в двора й на следващата сутрин, Мийрос изглеждаше почти безгрижно. Подухваше лек бриз, а Луна потъваше на западния небосклон, под розовата целувка на изгряващия Сол. Рамита облече червено-жълт салвар и си сложи сребърна обица на носа, рубинени пръстени на ръцете и гривни на краката. Косите й се спускаха сплетени надолу по гърба й. Коремът й вече леко се закръгляше, но като цяло се чувстваше добре.

— Готова ли си, съпруго? — попита сърдечно Мийрос. — Ела в долните градини.

Хурия подхвана Рамита над лакътя, не защото й трябваше помощ, а защото се притесняваше да я пусне с него.

— Ами ако това е някакъв номер, с който да те отведе и заключи някъде, където смята за безопасно?

— Сигурна съм, че не би направил подобно нещо, а и във всеки случай ще настоявам да си заедно с мен — Рамита целуна Хурия по челото. — Каза, че ще се върнем утре.

В централния двор я очакваше странна гледка: стар килим, цели шест метра на дължина и два и половина на ширина, бе постлан върху камъните. Дълбоките му кестеняви, бели и черни краски бяха избелели, но все още красиви. На единия му край на малък куп бяха струпани одеяла и кошници. Олаф тъкмо поставяше последна бутилка вино в една от тях. Йос Клин се подпираше на стена наблизо, а по грубото му лице бе изписано недоволство.

— Скъпа моя, заповядай, седни — Мийрос подкани Рамита и я заведе до купчина възглавнички в средата на килима.

Рамита се настани объркано върху тях, все още недоумявайки какво се случва. Тук, в двора, ли щяха да си правят пикник? Изглеждаше доста необичайно. Мийрос седна до нея и я потупа по коляното, а развълнуваното младо момче у него пролича в набразденото му от възрастта лице. За миг тя зърна образа на детето, което някога е бил и предвкуси как ще изглеждат децата, които носеше… ако са негови.

— Е, съпруго, готова ли си?

Тя кимна, все още объркано, а той вдигна ръка, хванал здраво непознат за нея скъпоценен камък. Рамита усети леко разтрисане и вълнообразно движение, при което килимът внезапно се издигна във въздуха, понесъл двама им заедно с всичкия им багаж. Тя ахна и стисна здраво корема си в ужас.

— Съпруже! — изпищя тя, а нещо в стомаха й се преобърна, докато се отдалечаваха от земята.

Хурия вече беше на няколко метра под тях, зяпнала нагоре с ококорени очи и отворена уста. Мийрос се засмя с истинска наслада, завъртя камъка в ръката си и изведнъж те се понесоха стремглаво нагоре и надалеч.

— Не се тревожи, нищо опасно не може да ни се случи — провикна се той.

Рамита се вкопчи в него и стисна здраво очи, но в крайна сметка събра смелост и ги отвори. Носеха се невъобразимо високо, но тя едва усещаше полъха на вятъра, сякаш бяха обградени от голям невидим щит. Килимът едва се поклащаше, купчините от одеяла и кошници не помръдваха и единствено яростното потрепване на пискюлите му издаваше, че въобще се движат. Над тях града се разстилаше в невероятни детайлни картини, които се отдалечаваха стремглаво с всяка изминала секунда.

Изглеждаше, че се насочват към северните склонове, които бяха в пъти по-нависоко, отколкото се движеха в момента. Рамита най-сетне събра кураж да се отпусне от здравия, сигурен хват на съпруга си и да се огледа по-добре. Беше както великолепно, така и ужасяващо, но когато погледна отново към Мийрос и съзря съсредоточеното, но щастливо изражение на лицето му, страховете й се изпариха и тя започна да се наслаждава на усещането. Връхлитаха светкавично върху ята птици, които се разпръсваха изумени. Покрай тях прелетя орел с писък и Мийрос отвърна на неговия зов, а огромната птица се извърна сякаш отвратена. И двамата се засмяха.

— Втората ми съпруга ми подари този килим — обясни Мийрос. — Еда беше въздушен маг, за разлика от мен. Тя направи този свързващ скъпоценен камък — той извлича чиста енергия и я превръща във въздушен гносис. Подобни изобретения са доста неефективни, но вършат работа. Понякога го използвам, за да полетя малко насаме.

— Сигурно ви е обичала много — отбеляза Рамита въодушевено.

— В добрите дни — засмя се той. — Беше като фурия: с буен нрав и неусмирим характер. Можеше да се сърди с месеци, след което внезапно да забрави и прости, но беше готова на всичко за мен. Не мога да кажа, че не беше изтощително обаче — той се усмихна. — Нямаше нищо общо с теб, доколкото мога да кажа.

Как въобще ли е поискал да се ожени за мен след съпруга като нея? Учудена от себе си, Рамита изпита прилив на ревност. Та аз никога не бих успяла да даря когото и да е с толкова великолепен подарък.

Мийрос я погали по рамото.

— Тя почина много отдавна. А ти носиш още по-голям подарък в утробата си, моя мила съпруго.

Рамита се усмихна предано, но споменаването на децата й я наведе на други мисли, прекалено плашещи, за да спира съзнанието си върху тях. Тя заключи ума си и се съсредоточи върху пътуването им.

Летяха на северозапад, носейки се по-бързо от галопиращи коне, а Мийрос понасяше килима върху въздушните течения и го изстрелваше напред през тесните долини. Пастири, излезли със стадата си по сухите каменисти земи, вдигаха изумени погледи към тях, а търговци на камили зяпваха с отворени усти, докато животните им преживяха мудно. Понесоха се през проход измежду скалистите хълмове към обширна полегата равнина, а Рамита долови оглушителен бумтеж, който се приближаваше като далечна буря. Пред очите й проблесна бледосиня звезда и тя най-сетне осъзна: Мийрос я водеше към легендарния океан и моста Левиатан!

Тя отново стисна ръката му, а той насочи летящия им килим над просторен път, по който пъплеха дребни фигури на кервани с камили, фургони, пратеници, понесли се в тръс — всички устремени към бялата кула, която се издигаше пред погледа им. Докато направляваше килима, Мийрос започна да й обяснява, наставляващ както винаги:

— Мостът използва концентрирана енергия, извлечена от два източника, за да противостои на бурните води. Първият източник е самата земя. Колкото повече се приближаваме, толкова по-малко растителност ще забележиш наоколо, а птиците съвсем ще изчезнат. Но по-голямата част от енергията идва от слънцето. Във всяка от кулите са втъкани огромни снопове кристал, който улавя слънчевата енергия. В действителност той извлича енергията от всяко живо същество, затова никой не може да остане задълго наблизо. Маговете от Ордо Коструо, които охраняват моста, работят на смени, за да са уверени, че всички са в безопасност. А имперските инквизитори ни наблюдават — добави с горчива нотка той.

Блещукащата бяла кула с внушителната си височина от близо километър и половина изглеждаше нереална. Ужасяваше изумената Рамита. Но я изпълваше и с радост, че може да види това чудо на епохата им. Тя стисна силно ръката на съпруга си, благодарна за това пътуване, което й подаряваше, за присъствието му, което й даваше сигурност.

Мийрос се потеше обилно.

— Камъкът на Еда обаче изгаря енергията ми в големи количества. Почти пристигнахме.

Той ги поведе към кулата и започна да ги снишава със спираловидно движение. На една от терасите почти на върха стояха магове в мантии и махаха към тях. Мийрос се провикна за поздрав и те отново се спуснаха стремглаво напред, прелитайки покрай рампата откъм северната страна на кулата и право в стена от влажна мъгла. Рамита се притисна в него с тревожен писък, докато ревът от преди малко се усили десетократно. Тогава мъглата се разсея и тя едва не изпищя отново. Бяха над океана.

Тя се вгледа в непреклонните вълни на Океанус, разбиващи се в стените на сушата. Гледката я изпълни със стаен ужас и страхопочитание: извисяващите се скали оформяха укрепителен насип срещу кипящите води — плътна черна стена, която се издигаше там от цяла вечност. Но океанът блъскаше безспирно по укрепленията, а навсякъде личаха следите от разрушителната му сила: срутени скали, издълбани бразди, уронени рифове.

Очите на Мийрос светеха от наслада, той вдигна ръка, за да посочи:

— Океанът успява да отнеме от сушата само по няколко метра на година, а и ние успяваме да възстановим скалите. Докато сме достатъчно бдителни, водите му не ще погълнат кулата.

След това се спусна стремглаво, описвайки поредната внезапна дъга, при която почти докоснаха върховете на бурните вълни, и се понесоха отново нагоре над океана. Той й посочи към очертанията на тъмен силует под вълните — стоеше на стотици метри под нивото на водата, но когато вълните се разпръснеха, фигурата изпъкваше видимо.

— Ето го и него — провикна се Мийрос, гласът му изпълнен с неподправена гордост. — Мостът Левиатан се издига над дълбините. Натискът, на който устоява под водната маса, би изравнил планини със земята. Но силата на гносиса и умелата архитектура го поддържат несломим.

Рамита наблюдаваше с отворена уста. Та аз съм просто едно момиче от пазара в Баранаси. Как така се озовах тук?

— Мостът се издига над океана за две години на всеки дванайсет — надвикваше рева на вълните Мийрос. — Небесната ни луна има непостоянна орбита и заедно с други силни влияния, които все още не познаваме добре, оказва по-силно или по-слабо напрежение върху земното кълбо и притеглянето във водите на океана. На всеки дванайсет години това притегляне предизвиква осезаеми отливи в региона, при които мостът изплува на повърхността.

— Какво е „кълбо“? — попита Рамита.

— Кълбото е сфера. Урте има формата на кълбо.

Тя повдигна съмнително вежди.

— Не е вярно, Урте е плосък като диск. Проповедник Дев ми го каза. Всеки го знае.

— Вашият проповедник трябва да дойде някой път в Ордо Коструо, за да получи по-добро образование — засмя се Мийрос. — Светът ни е сферичен, а Луната обикаля около него.

— И Слънцето ли? — смръщи се объркано Рамита.

— О, не, ние обикаляме около Слънцето.

Тя не намираше никакъв смисъл в думите му.

— Вярвай ми, съпруго, тези цикли са строго установени. По моста може да се преминава в продължение на две години, като през всяка една от тях от едната или от другата му страна настъпва пълен отлив — обясняваше Мийрос, докато насочваше килима обратно към сушата.

— Защо? — попита Рамита, надявайки се, че въпросът й не е глупав.

— Много добър въпрос — той я погали с любов по рамото. — През 700-те години потребността от въздушни кораби надхвърляше значително производството им — за построяването бяха необходими години, а поради малката им вместимост, преносът на товари също беше ограничен и съответно цените скачаха главоломно. Търговците монополизираха занаята си и притискаха всички ни. Държаха се като самовластници.

— Започнах да изучавам възможността за построяване на мост, но се сблъсках с много проблеми: самите умения и техника бяха трудни за набавяне, но политическата страна на въпроса беше още по-сложна. Търговците на въздушни кораби не искаха конкуренция, а и двата континента не одобряваха създаването на подобна връзка по суша. Но аз успях да убедя Висшия съвет в Понтус и султана на Хеб, че и двете страни ще спечелят от това. Разбира се, исках да построя моста по-високо от нивото на водата и при най-високия прилив, за да може да се преминава постоянно по него, но когато направихме известни изчисления, установихме, че това не е възможно. Мостът трябваше да се поддържа от земен гносис, което означаваше, че трябва да е застопорен за земята. Ако искахме той да е отворен през цялата година, трябваше да изградим подводни стълбове, високи до дванадесет километра на места, но това не беше по силите ни, не и за да ги направим достатъчно здрави и гъвкави, за да удържат на водното напрежение. За да могат да извличат достатъчно сили от земята, опорните стълбове трябваше да са по-къси. Това означаваше, че трябва да строим само по време на пълния отлив на дванайсет години. Използвахме пет огромни снопа кристал, за да черпим енергия, а това поддържа моста здрав насред вълните. Подводен риф свързва Понтус и Дхаса — без него нямаше да е възможно да го построим. Изградихме и още три кули на една малка група острови на грубо половината разстояние от тук дотам. Висшият съвет и султанът бяха доволни дори с мост с ограничен достъп и наземните търговци бяха силно развълнувани. Търговците на въздушни кораби не бяха много въодушевени, но техният бизнес вървеше добре и без това. Така че в крайна сметка, мостът Левиатан беше компромисно съчетание между техника и политика.

Рамита не разбра всичко, но се радваше да го слуша. Достатъчно й бе, че успя да види кулата Саутпойнт и тъмния силует под вълните, стигаше й да слуша изпълнения му с гордост и бащинска обич глас. Опита се да потисне вътрешната борба в себе си — чувстваше се разкъсана между любовта си към Казим с неговата страстна буйност и нарастващата привързаност към младеещия си стар съпруг и чудесата, които й показваше. Коя беше тя — Рамита Анкшаран, че да се разхожда из залите на Дома Коструо или да наблюдава моста Левиатан от летящ килим? Какво право имаше да разговаря с рондийски пратеници и да споделя живота си с една жива легенда? Но все повече се бореше с нарастващото чувство, че вече няма да може да се върне към простичкия живот на съпруга в Баранаси.

Изведнъж тя се ядоса на себе си. Увличаш се по богатства и чудеса, глупачке! Този старец те искаше само за разплод, а истинската ти любов е Казим… О, моля ви, богове, нека вече да е на хиляди километри оттук, да е отпътувал заедно с Джай… Тя се сгуши в ръката на съпруга си и се опита да задуши напиращите сълзи.

— Съпруже, може ли да се върнем вече на земята? — попита тя с тих глас.

— Не ти ли харесва да летиш, съпруго?

— Мисля, че би ми допаднало много — призна си тя, — но засега ми е достатъчно.

Той се усмихна съчувстващо и завъртя килима обратно към скалите.

Навлязоха на около километър и половина на сушата — близо три километра от кулата Саутпойнт и кацнаха внимателно. С одеялата Мийрос нахвърля набързо островърха палатка на килима, с отвор от едната страна и изглед към пясъците. Над главите им кръжаха чайки с искрящи на слънцето черни очи и озвучаваха навред с постоянните си крясъци. И постепенно под зова им и бумтенето на вълните Рамита се унесе и заспа.

Когато се разбуди, той клечеше до нея и я разтърсваше леко за рамото. До съвсем скоро тя щеше да се изплаши до смърт от надвесилата се над нея фигура на съпруга й, но сега дори не се стресна. Здрачаваше се и светлината бавно се топеше в мрака.

— Съпруго, ела, трябва да направим нещо.

Тя се повдигна и протегна, а той я издърпа на крака.

— Какво има, съпруже?

Той й се ухили като младо момче и й смигна заговорнически.

— Искам да ти покажа нещо — той посочи с глава към островърхия силует на Саутпойнт. — Нещо, свързано с кулата.

Той я заведе малко встрани и след като огледа някак крадешком наоколо, махна с ръка, а Рамита ахна, когато пясъкът и камъните се разпръснаха от лек повей на вятъра. След това едва не изруга, когато съзря капака на люк на около тридесет сантиметра под пустинната земя. Тя извърна поглед към Мийрос, докато той усмиряваше ветровете.

— Какво е това?

— Една тайна.

Той изчисти и последния пясък от пътя им. Капакът беше дървен, резбован с линии филигранно сребро. От лявата му страна имаше деликатно изваяна обла дръжка, която й напомняше на дръжките на вратите в Дома Мийрос.

— Тук започва тунел, който стига до Саутпойнт. Инквизиторите все още не знаят за него — той хвана дясната й ръка, все още ненаранена от мерките за сигурност на Дома Мийрос. — Съжалявам, ще те заболи, но вече познаваш чувството.

Тя кимна, подготви се и сама постави ръка на топката.

Пареше ужасно, но тя не помръдна, докато Мийрос не отмести нежно ръката й. Този път не й даде мехлем, а я излекува със силите си и дланта й изтръпна, а раната заприлича на белег от поне няколко седмици.

— Огледай се, съпруго — прошепна й той. — Запечатай това място в съзнанието си. Може да настъпи момент, в който да се наложи да дойдеш тук сама.

Сама ли?

— Защо, господарю?

— Не мога да ти кажа със сигурност, но чувствам, че е важно да знаеш това място. Под Саутпойнт се намира помещението, от което се контролира потокът на енергия към моста. В него има една сребърна сфера, която извлича слънчевата енергия от кулата и я превръща в земна, с която се захранва мостът. Само един Първонаследник може да устои на мощта на онази стая. Само човек с моята кръв може да измени потока на енергията в нея — той се усмихна мрачно. — Дори инквизиторите не могат да нарушат връзката.

За да го знаят децата ни ли ми казва всичко това? Да не би да си мисли, че няма да може да им го каже сам? Тя потръпна смутено при мисълта, но не се осмели да й даде глас. Вместо това попита смирено:

— Нещо свързано с пророчеството ви ли е?

Той я погледна преценяващо.

— Разказах ти, че предвидих как децата, родени от нашия съюз, играят незаменима роля във възстановяването на мира и справедливостта. В предсказанията ми — не бих казал пророчества, а просто предчувствия за бъдещето — познанието за тази стая под кулата Саутпойнт изглежда от огромно значение. Но не знам защо.

Без да разбира нищо от думите му, Рамита кимна покорно.

Той я погали с любов по главата.

— Мислиш ли, че ще можеш да запомниш това място?

Тя се огледа и кимна енергично и уверено:

— Аачаа!

Той се усмихна и махна с ръка, за да разпръсне отново дебелия слой прах и камъните обратно върху капака, за да го покрият.

— Тогава работата ни тук засега приключи. В кулата сега има инквизитори и не ми се иска да разкривам тунела или теб пред тях — той хвана ръката й. — Да отидем да хапнем, огладнях след всички тези заговори и тайни истории!

Върнаха се в палатката си и той я остави да поспи отново, докато се погрижи за храната. След няколко часа тя се разбуди от миризмата на печено агне, което се въртеше само във въздуха над буен огън. Ухаеше чудесно. Мийрос отпиваше от чаша вино, загледан в кулата. Беше последната седмица от месеца — мрачнолуние и звездите блещукаха на безлунното небе като хиляди диамантени песъчинки.

— Да ви помогна, съпруже? — попита тя и се надигна.

Той се извърна към нея, изглеждаше по-отпочинал отвсякога.

— Мисля, че всичко е готово.

До огъня бяха наредени чинии и чаши, а завити ги чакаха и малки плетени кошнички с плодове, салати и сирена.

— Ела и седни при мен.

Тя се загърна с един шал и седна до него. Говореха си за незначителни неща, като любими ястия от детството им, и наблюдаваха звездите.

— Виждаш ли колко са ярки, когато Луна е на другия край на кълбото? — попита я той.

— Не, не, луната е тъмна, защото Парваси изпива светлината й, за да заискри косата й.

— Така ли прави? А коя казваш беше тази Парваси?

— Казвала сам ви вече — смъмри го тя добродушно. — Парваси е богинята на плодородието и предаността, а аз се молех на нея и Сивраман за деца.

Мийрос чукна леко чашата й със своята.

— И молитвите ти бяха чути.

— Разбира се. Парваси винаги чува молитвите на верните съпруги — отвърна тя по навик, преди да се сепне вътрешно.

Може би тези деца бяха наказанието на Парваси за измяната й — но как един нов живот би могъл да бъде наказание? Моля те, Парваси, позволи ми да отгледам тези деца, който и да е баща им!

— А Парваси такава нежна богиня ли е като добрата ми съпруга? — запита Мийрос закачливо.

— Парваси е добродушна, но когато усети опасност се проявяват други нейни ужасяващи качества. Когато над земите тегне зло, тя приема формата на жената-воин с множество ръце, пълни с оръжия — Дарикха, възкачила се на тигър. Тогава е направо безпощадна — тя вирна леко брадичка. — Лакхските жени са предани, но са и смели, също както страхопочитаемата Дарикха.

Той се вгледа в лицето й.

— Да, у теб има безпощадност — не се откроява лесно, но понякога сама я разкриваш. Устременост. Смелост. Притежаваш много качества, които ще ти служат много добре, когато станеш маг.

Тя потрепери при мисълта и Мийрос усети уплаха й.

— Не бива да се страхуваш. Гносисът е част от нашата същност и ти също ще се научиш да го приемаш, уверявам те — той я погали по ръката. — Когато се загърнеш с мантията на маг, ще те науча как да бъдеш и като Парваси, и като Дарикха.

Тя преглътна мъчно и извърна поглед. Прекалено много чувства я изпълниха отвътре.

Защо ви уважавам толкова много, дори се привързвам към вас, когато обичам Казим и копнея така за него? Как ще понеса всичко, което предстои?

— Изглеждаш ми тъжна, Рамита.

Тя вдигна поглед към него. Нарече я Рамита, не просто „съпруго“ както винаги, а Рамита. Тя преглътна буцата от чувства в гърлото си.

— Не съм тъжна, аз просто… съм объркана. Толкова много неща се случват — децата, непознатите земи. Понякога не знам дори къде започва и къде свършва денят ми.

Той я придърпа към себе си и я целуна по челото.

— Рамита, ти се превърна в много скъп човек за мен. Гордея се с теб, с това как успя да се приспособиш толкова бързо. Знам, че ти е трудно да си толкова дълго сама и заключена в палата. Обещавам ти, че когато Лунният отлив приключи, двамата с теб ще заминем с децата ни за Баранаси, за да се срещнем със семейството ти. Ще се разходим по безопасните земи, където ще вървиш свободно. Знам от колко много неща се отказа заради този брак. Всички други около теб спечелиха от постъпката ти, а само ти изгуби и въпреки това ми даде толкова много. Знам, че е прекалено за такъв старец като мен да очаква любов от младо момиче като теб, но те моля, повярвай ми, щом ти кажа, че ще те защитавам и ще се грижа за теб до деня на смъртта си. Държа на теб повече отколкото можеш да си представиш, скъпа моя.

Очите й се напълниха със сълзи. Тя премигна, за да ги отмахне.

— Месото е готово — обяви тя с пресипнал глас.

Вечеряха и си легнаха в палатката. Тя се сгуши в него, а той я прегърна — тялото му беше най-топлото нещо в хладната нощ, ръката му лежеше на корема й, а дъхът му я галеше по врата. Той заспа, дишаше леко и равномерно. Тя се запита какъв ли е бил като млад или дори на средна възраст: сигурно мъдър и силен, всяващ страх у всички крале.

Харесвам го. Мислех, че никога няма да мога, но го харесвам. А и той се грижи за мен. Дали би ми простил, ако разбере, че съм му изменила? Защото се заклевам, ако ми прости, никога повече няма да го направя, дори с Казим, който ми донесе само моментна страст и ме остави с пълна утроба. Как ми се иска никога да не беше идвал, Казим, любов моя.

Закусиха в късна утрин с яйца, хляб и лук. Крайбрежната пустиня тънеше в покой, необитаема, с изключение на няколко птици, а непрестанният тътен на буйните води заглъхваше в далечината. Той я придърпа близо до себе си и под откритото небе двамата правиха любов, сгушени точно както бяха спали предната вечер — легнал зад нея, той я изпълни с бавно, продължително удоволствие.

— Лечителите казват, че раждането е по-лесно, ако интимните взаимоотношения продължат през бременността — увери я той. — Или поне им плащам, за да го казват — добави той подсмихвайки се.

В този миг спокойно можеше и да е на трийсет. Прииска й се да останат така по-дълго.

Но трябваше да се прибират у дома. Летяха цял следобед под жаркото слънце, борейки се с насрещния вятър, но все пак препускайки по-бързо и от коне в тръс, и скоро долината Хеб се разстла под тях. Мийрос й посочи навъсено шест въздушни кораба, наредени пред градските порти.

— Шест рондийски военни кораба. Бетилон си има подкрепление.

Той ускори летящия килим, понасяйки ги на юг към искрящата, извисяваща се тънка като игла кула на палата му. Във въздуха над града се носеше миризма на застояло, като от задимени отходни шахти и Рамита сбърчи нос с отвращение. Пустинният въздух беше толкова по-чист!

Кацнаха в двора точно преди залез и тя осъзна как се изпълва с дълбоко съжаление, че са се прибрали. За една нощ и един ден животът й бе почти съвършен, а светът на маговете се изпълни с повече чудеса, отколкото с ужасии. Той я целуна по устните, а тя го прегърна силно в отговор.

Той погали челото й и изрече с извинителен тон:

— Съжалявам, Рамита, но трябва да се върна в Дома Коструо, за да разбера причината за настъплението на тези военни кораби. Хапни добре и се наспи. Ще се видим на сутринта.

Хурия я заля с въпроси, но Рамита искаше да остане сама тази нощ и в крайна сметка Хурия разбра намека и си тръгна нацупена. Скоро след това Рамита дочу как вратата й се затваря след като приема някого в стаята си, най-вероятно Клин. Но Рамита не можа да заспи, разкъсвана от вината за измяната си с по-младия любовник и копнежа за сигурността на обятията на възрастния си съпруг, към когото изпитваше повече от привързаност.

34.
Разкрит

Магьосничество: Вещерство

Най-великото сред всички Учения. Вещерство, в теб се съчетават умело всички проявления на гносиса, защото няма нищо, което да убягва на силите ти. Нищо!

Гилдрой Вардий, вещер. Палас, 846 г.

Норостийн, Норос, континента Юрос

юнисис, 928 г.

един месец до Лунния отлив

Торстък, 4 юнисис, 928 г.

Глухо тропане извади Аларон от унеса му и след няколко секунди капакът се отвори и Рамон се зададе забързано по стълбите с разтревожено изражение в синия отблясък от гностичната светлина на Аларон.

— Изгаси я, идиот такъв! — сопна се силацианецът.

Аларон разсея светлината, при което Ким се зададе раздразнено с думите:

— Ей, кой изгаси светлината?

Аларон извъртя очи с досада и запали свещите с демонстративен жест.

Рамон сбърчи нос:

— В името на Сол и Луна, как смърди тук!

Аларон се намръщи:

— А защо не пробваш да поживееш тук — изсъска той и вдигна поглед към Ким, която слезе по стълбите и се огледа отегчено. — Колко време мина вече? Колко седмици?

— Не ставай глупав, Аларон, минали са само няколко дни — а и не е като да си затворен в клетка — тя подръпна Рамон за ръкава и двамата се размърдаха виновно. — Ам, трябва да ти кажем нещо.

— Какво? — попита той подозрително, а приятелите му си размениха смутени погледи. — Какво?

Ким пристъпи напред.

— Ами, ние такова… трябваше да кажем на някого за малкия ни проблем…

— Какво?!

— Стига си повтарял „какво“ и вземи се успокой. За наше добро е. И без това нямахме друг избор.

— Какво сте направили?! Все пак тайната е на трима ни, да ме вземе Кор!

— О, много умно казано от глупака, който си остави ръцете по документите на Вълт, за да го открият по-лесно — сопна се Рамон. — Искаш ли помощ да се измъкнеш, или предпочиташ да живееш тук до края на живота си?

Аларон се опули насреща им, чувствайки как земята под краката му се изплъзва.

— На кого казахте? — попита той с усилие.

Приятелите му се спогледаха неспокойно.

— За наше добро е — повтори Ким.

Тя вдигна поглед към капака и Аларон осъзна, че го бяха оставили отворен.

— Можете да влезете — провикна се тя плахо и по стълбите се появиха нечии ботуши и след тях мъж в мантия, който бавно свали качулката си, под която се разкриха руси кичури коса, спускащи се по правилно изваяно лице.

— Мьорин?! — разфуча се Аларон. — Казали сте на Джерис Мьорин — какво си мислехте, по дяволите? Той работи за Вълт, идиоти такива…

Капитанът на Стражата вдигна ръка, затвори капака и отвърна спокойно:

— Всъщност, не работя за него. Служа на закона и на града си Норостийн.

— Да бе! Всеки знае, че Стражата се гуши в джоба на губернатора! — Аларон изгледа кръвнишки приятелите си. — Не мога да повярвам, че сте го направили.

Ким се опита да го хване за ръката, но той се отдръпна ядно.

— Аларон, той дойде в къщата ти, когато двете с майка ти бяхме сами. Защити Тесла и ни покри пред Вълт. Сега той му е бесен…

— Откъде пък си толкова сигурна?

Тя се намръщи.

— Ох, Аларон…

— Няма как да си, нали? Имаш неговата дума, да, но най-вероятно двамата с Вълт работят заедно и той вече знае точно къде се намираме. Предполагам, че си му изпяла всичко вече…

Думите му не достигнаха до Мьорин. В ръката му искреше фунийка гностична светлина и окъпваше лицето на Яриус Ленгстрит.

— В името на Кор, истина е! Намерили сте го…

Той падна на колене и хвана ръката на генерала. Ленгстрит го гледаше с празно изражение.

— Генерал Ленгстрит, слушам вашите заповеди, сър, как мога да ви служа?

Тримата погледнаха слисано, когато капитанът се просълзи, но Ленгстрит продължаваше да го наблюдава с безразличие и напълно пусто изражение.

— Не ме ли помните, сър? Мьорин, боен специалист, трети отряд на Девети…

Възрастният мъж така и не помръдна и най-сетне Мьорин погледна Аларон.

— Той да не е…?

— Казах ви вече, не помни нищо — обади се Ким леко раздразнено. — Мъжете никога не слушат.

Мьорин се поклони и се изправи, а погледът му не се откъсваше от Ленгстрит.

— Не бихте разбрали какво означава това за мен, но ще ви кажа едно: по време на Бунта генерал Ленгстрит ни спасяваше толкова много пъти. Двамата с Роблър бяха нашите предводители, творци на чудеса. Почти винаги врагът ни превъзхождаше с десет или повече пъти, но ние винаги успявахме да оцелеем. Знаеха имената дори на най-нисшите войници, особено старият Яри. Обожавахме го — все още го обожаваме. Изминаха осемнайсет години, а сякаш беше вчера… — той замига усилено. — Мислехме го за мъртъв, а вие сте го открили! — той погледна Ким. — Признавам, не повярвах на думите ти.

Рамон извърна поглед настрани.

— Яриус? — повика го той и генералът се обърна към него. — Разпознава името си, когато някой го повика — обясни той на Мьорин. — Вградено е в това, което си е причинил.

Докато Рамон разказа спокойно за предположенията им относно Ленгстрит, Ким сложи ръка на рамото на Аларон.

— Виж, знам, че не ти харесва, но в крайна сметка трябваше да избираме — Вълт или Мьорин. Майка ти каза, че можем да му вярваме. Без него със сигурност ще ни хванат. Вълт се върна и вече успя да обискира кервана на татко. Капитанът единствен може да ни защити.

Аларон седна и зарови глава в ръцете си.

— Това си беше нашето издирване — нашето! Ние открихме генерала. Нуждаеше се от помощ и ние му помогнахме. Дори да предположим, че сте прави за Мьорин и че не е наистина довереното куче на Вълт, току-що издадохте информацията ни за всичко — той посочи грубо към Мьорин. — Какво ще направи той, ако намерим знаеш-какво? Ще ни остави да си го вземем? Не мисля…

— А Ленгстрит би ли ни оставил? — отвърна Рамон и въздъхна тежко. — Разбери, Ал, все някой ще се опита да ни го вземе. А поне капитанът се е доказал като свестен човек.

— Той разбра, че в дипломната ми работа казвам истината и оттогава ме следи — изръмжа Аларон и извърна поглед към Мьорин. — Шпионирате ме с надеждата, че ще ви отведа до проклетата Сцитала, за да може после да се вдигнете отново на бунт.

Мьорин вдигна отбранително ръка.

— Достатъчно! Остави ме да обясня, преди да отприщиш върху мен всеизвестния гняв на Анборн, господин Мърсър — той огледа лицата на трима им. — Да, знам какво търсите. Но предполагам, че и вие знаете нещо за мен: получистокръвен съм и се сражавах в Походите, както и в Бунта. Верен съм на краля и на страната си. Живеехме си добре известно време, но тогава императорът назначи Калтъс Корион да ни управлява, а той взе на прицел обикновените хора, защото знаеше, че няма как да защитим всички. Първо бяха засегнати земевладенията в покрайнините, а след това селата и градовете: започнаха кланета, грабежи, отвличания и всичко, за което се сетите — отравяне на кладенците, измъчвания и принудителен глад. Обещаната подкрепа така и не дойде. Биехме се с врага и все пак побеждавахме, но те ни превишаваха значително по численост и везните се накланяха в тяхна полза. Накрая загубихме, но също така изградихме една връзка. Всички, които се бихме в Бунта, сме свързани до живот от страданието. Може би сте достатъчно големи и помните последвалите години? Опашките за хляб и недоимъка, разменяхме всичко за храна, защото нямахме монети; а и шествията на победените — оковаваха ни с вериги, а собственият ни крал ни повеждаше. И аз бях сред извадените на показ: мога да ви покажа белезите си от камшика. Император Констант искаше да послужим за пример. Така че въпросът е уместен: Искам ли да започнем нова война? Отговорът е сложен: искам ли Норос да е свободен и независим? Разбира се, че да. Мразя ли рондийската власт и искам ли да видя сломяването на трона в Палас? Разбира се. Но бих ли хвърлил отново в битка собствените си земи и то само след осемнайсет години, когато народът ни все още е слаб, а земите и търговията ни едва са започнали да се възстановяват? Не. Определено не.

Той погледна към генерала.

— Ако някой ми връчи Сциталата на Кориний, какво бих направил с нея? Откакто чух разработката на Аларон все се питам за това. Иска ми се да вярвам, че бих я скрил отново за известно време докато земите ни укрепнат и докато събера верни мъже, мъже на честта и ценностите, с които да се хвърлим в собствения си Поход за освобождение от рондийското потисничество, за независимостта си, извоювана от Палас. Но не и с открити сражения. Ще действаме като Мийрос и Строителите на моста. Те останали настрана, събрали необходимата сила и дали на хората време и енергия — каквото опитвам да направя и аз и по този си свой начин да запазя мира. Но Палас не търпи съперници. Когато случайно оттам съзрат сила, която може да им се противопостави, те я стъпкват, без значение дали е чуждоземна или родна. Палас е врагът на свободата. А аз съм врагът на Палас. Свалянето на Палас няма да стане без кръв. Палас никога няма да се предаде. Така че, в крайна сметка, кръв ще се пролее. Разбира се, вие мислите за доброто на генерала, но можете ли да ми кажете, че не сте си мечтали поне веднъж да притежавате силите на Първонаследник? Можете ли да потвърдите, че Палас би го одобрил? Ако работех за Вълт, той щеше да е тук сега, щеше да изтръгне информацията, до която сте достигнали от съзнанията ви и да продължи с издирването сам. Ако бях такъв човек, и аз щях да направя същото — но не съм. С Вълт не сме съюзници, никога не сме били. Той мрази всеки човек, когото не може да подчини на волята си или да унищожи, и най-вече мрази онези, които помнят какво направи по време на Бунта при Локхазан.

Тримата се втренчиха в капитана, после се спогледаха помежду си.

— Е, какво предлагате? — попита Рамон.

Мьорин се замисли за кратко и отговори:

— Ето и предложението ми: ще ви предпазя от Вълт. Ще ви помогна да възстановим генерала, но ако успеем и все пак не сме намерили Сциталата, ще оставим нещата така. Възстановяването на любимия ми генерал би било достатъчно. Може би той дори ще се върне на публичната сцена, ще свали Вълт и всичките му поддръжници, и ако това стане, аз ще застана плътно зад него. Ако открием Сциталата обаче, се заклевам, че няма да се опитам да я взема за себе си. Даже напротив, ще ви помоля да я предадете на генерала и да приемете неговото възнаграждение за делото си. Познавам го и знам, че е честен и почтен човек. Ако можем да се споразумеем за това, ще се закълна в каквото пожелаете — в честта си, в амулета си или в някоя свещена книга, в каквото кажете. Но моля ви, позволете ми да ви помогна.

Замълчаха за известно време. Ленгстрит наблюдаваше Мьорин, сякаш в него имаше нещо смътно интересно, но така и не го разпозна. Рамон потри замислено глава с безучастно изражение. Ким срещна кротко погледа му, очевидно съгласна с капитана на Стражата.

— А ако не ви? — попита Аларон.

Мьорин вдигна поглед към него.

— Ако не желаете помощта ми и сте готови да се изправите сами срещу Вълт, не мога да ви спра. Не съм човекът, който би ви принудил. Но ви моля, не го правете. Белоний Вълт не е като никого, с когото сте се сблъсквали досега. Като генерал беше посредствен и себичен, но когато стане дума за интриги, се превръща в истинска змия и обича да се съревновава на живот и смърт. Има свои хора и на най-висшите позиции в обществото, дори в Палас — така е, всъщност губернаторът ни е дясната ръка на Палас в Норос. Не прощава, ако някой го обиди, а враговете му не оцеляват за дълго — сега и аз съм сред тях. Щом службата ми приключи, ще си отида бързо и болезнено. Ако разбере какво търсите, ще ви намери веднага. Ще си го постави като най-важна цел. Тръгна си от мисията си в Йебусалим, за да дойде тук. Добре знае какви са залозите този път.

Той замлъкна, за да могат тримата да осъзнаят добре предупрежденията му, и продължи:

— Баща ти и майка ти ме познават, Аларон, както и бащата на Кимбели. Познавам леля ти Елена, дори бях влюбен в нея известно време. Затова умолявам те: довери ми се.

Аларон усети как всички погледи се съсредоточиха върху него, дори този на Ленгстрит. Защо пък аз да решавам?, помисли си сърдито той. Потри ръце в немитата кожа на лицето си, грапаво от наболата му брада. Какъв избор имаме въобще? Вече сме си сложили главите в торбата. Играем си на ловци на съкровище, но тъкмо то ще ни унищожи. А не мога да се крия тук до края на живота си.

Той си спомни за унижението, което понесе при представянето на дипломната си работа. Сам си надявах примката около врата, а той се опита да ме предупреди. А и Джина каза, че е писал писма в моя защита… Той наведе примирено глава, изправи се на крака и подаде ръка на капитана.

— Ще се опитам да ви дам шанс — измънка той под носа си.

Мьорин се изправи и стисна здраво ръката му.

— Няма да те разочаровам, Аларон Мърсър — той погледна другите. — Давам думата си да ви предпазя и да си върнем генерала: заклевам се в гносиса си.

Аларон, Рамон и Ким се спогледаха, а Рамон кимна решително и се обърна към Мьорин:

— Е, тогава по-добре да ви въведем в ситуацията…

Разказаха му всичко, превеждайки го през целия им път до различните открития, но когато дойде време да разкажат за случилото се в гробницата на Де Савиок, Аларон внезапно се спря. Достигнал до този момент на разказа, той замлъкна и потърси внимателно съзнанието на Рамон.

<Е, какво ще му кажем? Ако е честен с нас, веднага ще разберем дали сме чак такива глупаци, или не.>

<Ти винаги си си бил глупак, Ал>, смигна му Рамон. <Май нямаме друг избор. Или му се доверяваме, или не. Няма средно положение.>

Аларон изрече на глас:

— Последната следа, която открихме, беше в една гробница, в която призракът на кучето му ни заведе. Мислим, че става дума за името на някакъв даемон и че ако го призовем, той ще ни даде кристала със спомени, който Ленгстрит сам е създал и скрил. Но преди да ви разкрием за каква следа става дума, ще трябва да се съгласите да я използваме всички заедно тук.

Мьорин се усмихна леко.

— Все още не ми вярвате достатъчно, а? Добре, съгласен съм — той посочи към кръга на пода. — Предполагам това там не е само за украса — той го обиколи и разгледа внимателно. — Много добре е нарисуван този кръг.

— Компетентен ли сте във вещерството, капитане? — попита предпазливо Рамон.

— Една от силните ми способности е — отвърна той.

— Аз ще извърша призоваването — намеси се Аларон.

Мьорин смръщи чело:

— Сигурен ли си, момче? — той вдигна въпросително вежда, след което хвърли поглед към Ким. — Разбирам, че имаш амулет, но това призоваване едва ли ще е лесно. Не знаеш какво създание е избрал Яри.

Аларон се изправи. Събери увереност. Стегни се.

— Ще го направя — той се огледа предизвикателно.

Мьорин наклони глава с интерес.

— Много добре. Но ще ти трябва още един външен кръг, с който да предотвратиш достигането на енергийните вълни, които призоваването ще създаде, до Вълт или някой друг маг. Мога аз да го начертая, но след час трябва да поема нощната си смяна. Нека да се съберем отново утре вечер, когато съм приключил работа и съм се наспал. Ще направя заглушителния кръг, а след това господин Мърсър ще пристъпи към призоваването. Съгласни ли сте?

Звучеше приемливо, а и Аларон не беше готов да се захване с призоваване сега, не и след тази нова изненада.

— Ако можете да донесете и някаква топла храна, ще е още по-добре — отвърна дръзко Аларон. — С генерала не сме хапвали нормална готвена храна от дни. Трябват ни и още одеяла. А можете ли да изхвърлите отходната кофа?

Мьорин повдигна вежди.

— Богове, добре изпробваш търпението ми, момче.

Ким пристъпи между двамата.

— Дразни така всички ни, капитане. Част от чара му е.

Фригтък, 5 юнисис, 928 г.

Беше късен следобед, когато Аларон се разбуди първо при пристигането на Ким, а след това и на Рамон. Сготвиха с огнен гносис храната, която бяха донесли, нахраниха генерала и се настаниха угрижено, докато изчакат да пристигне Джерис Мьорин. Или Белоний Вълт.

— Вярвате ли на Мьорин? — попита Рамон, премлясквайки парче меден кекс.

— Опитвам се — Аларон попи челото си, потеше се, въпреки хладнината в мазето. — Мисля, че би направил всичко за генерала. Не съм убеден обаче колко би направил за нас, ако стане напечено.

— В Силация обичаме да казваме: „Покани приятелите си на вечеря, а враговете си на закуска“. Означава, че трябва да си много бдителен. Нека и ние направим така, какво ще кажете?

Мьорин пристигна скоро след това, загърнат в тъмна вълнена дреха. Пристъпи първо към генерала и го огледа разтревожено.

— Грижили сте се добре за него — призна той и се присъедини към тях около кръга за призоваване. — Вълт, разбира се, си има доносници и сред моите подчинени, но аз знам кои са. Беше лесно да ги заблудя — той погледна Аларон. — Е, все още ли си решен да го направиш?

— Разбира се — отвърна раздразнено Аларон.

— Тогава да започваме? Сега ще начертая и заглушителния кръг.

Тримата млади магове наблюдаваха с интерес как капитанът се справя със задачата. Бяха учили техниката на изработка, но Рамон така и не я усвои, а Аларон я беше забравил — никога не се бе замислял, че ще има нужда от подобна потайност. След един мъчителен час, Мьорин сля сребристия прах с енергийна искра и заяви, че е готов.

— Господин Мърсър, сцената е ваша.

Аларон пое дълбоко дъх, хвърли поглед към Рамон за кураж и изрече:

— Добре, ето какво открихме. На един надгробен камък видяхме инициалите Я. Л., а под тях имаше надпис: „Voco Arbendesai“. Мислим, че е заклинание за призоваване на даемон.

— А какво означава „Арбендесай“? — попита Ким.

— Не е нужно да означава каквото и да било — отвърна Аларон. — Смятаме, че е име — вещерите дават имена на даемоните и ги обвързват с тях, за да могат да ги призовават когато поискат. Файръл ни учеше как става. Веднъж нарекох един „Заешката шапчица“ — той се изчерви леко от детинското име, което бе избрал.

— Моят пък се казваше Кимбели — подсмихна се Рамон. — Какъв беше грозен само!

Ким направи неприличен жест с ръка към него.

Мьорин се намеси изсумтявайки:

— „Voco“, последвано от някакво име, е обичайната фраза за призоваване на даемони. Съгласен съм с идеята ви. Но имайте предвид, че е много вероятно този „Арбендесай“ да е по-силен от даемоните, с които сте се свързвали в колежа — той се обърна сериозно към Аларон. — Предпочитам да оставиш аз да го направя.

Аларон знаеше, че предложението му е разумно, но поклати глава:

— Аз ще го направя.

Вътрешно се бореше със себе си, за да се успокои: Изчисти мислите си, освободи се от страничните неща, които те разсейват, от страховете и гнева. Бъди уверен. Целеустремен. Съсредоточи се.

Подобни думи биха могли да се насочат към всеки един гносис, но бяха изключително необходими за вещерството, защото при него неувереността можеше да бъде смъртоносна.

Той пристъпи в заглушителния кръг на Мьорин и го активира, след това премина защитния втори кръг и задейства и него. Въпреки че той можеше да премине отвъд него, ако реши, душите не можеха да го пристъпват. Щеше да е заключен вътре с каквото и да призовеше. Той се обърна към вътрешния кръг и произнесе:

— Енгей.

Руната на началото. Надписите и линиите пред него пламнаха със сребрист блясък. Сноп светлина се издигна пред него, извисявайки се малко над главата му. Въздухът се изпълни с мирис на изгоряло и нажежено. Мога да се справя.

Извън кръговете за призоваване приятелите му го бяха наобиколили в готовност да се намесят при нужда. Дори генералът наблюдаваше. Грубоватото му лице беше ведро, но светлината се улавяше обезпокоително в очите му.

Аларон се извърна обратно към вътрешния кръг. В центъра му, където трябваше да се появи и призоваваният дух, той постави купа вода, в която сложи няколко капки от собствената си кръв, за да създаде връзка, по която да пропусне гносиса си. В нея лежеше и тялото на мъртъв гарван, в което даемонът щеше да се всели. Държеше дълга дървена пръчка в лявата си ръка, с която да насочва енергията си. В дясната му ръка стоеше амулетът, който Ким му беше дала. Издиша продължително. Да се залавяме за работа.

Аларон вдигна пръчката, постави върха й в купичката със сместа и остави гностичната си енергията да се излее от него. Издърпа я и течността обгори върха й и остана да тлее по тънкото дърво.

— Арбендесай — призова той спокойно, примесвайки гласа си с гносис, за да го разпространи из света на привиденията.

Продължи да повтаря името отново и отново с меко нашепване:

— Арбендесай… Арбендесай…

Няколко минути не се случи нищо. Аларон усети как останалите пристъпваха неспокойно от крак на крак. По дяволите, бях сигурен…

Нещо в кръга изсъска.

Аларон едва не отскочи назад, когато от кървавата вода започна да се издига пара, която се вля в тялото на гарвана. Птицата се изправи внезапно, размаха криле и изви предизвикателно крака и гръбнак. След това се съсредоточи върху него.

Кор да ми е на помощ… Той усети как и останалите се приведоха напред.

— Арбендесай!

Безплътен смях зазвуча в съзнанието му.

<Кой пък си ти, глупако? Не си Ленгстрит.>

Аларон се подготви за неизбежното нападение. Невидими нокти се вкопчиха в мозъка му и сякаш целият свят се разлюля, като лодка, подмятана от океанските вълни. Лице с жилава кожа и огромни щръкнали зъби изсъска срещу него и той едва не загуби равновесие. Илюзия е, напомни си той, стоиш прав в кръга. Но тясното мазе се изпари и изведнъж Аларон се озова в обширната зала за приеми на двореца. Беше се върнал към церемонията по дипломиране. Кралят го зяпаше оглупяло от високо. Подпухналият и враждебен Люсиен Гавий огласи гръмко присъдата му: ПРОВАЛ!

Зад Гавий изникваха ред след ред стотици Малворн-Андеварионовци, Франсис-Доробоновци, Сет-Корионовци и Борон-Фънтовци, които напяваха, извисявайки в кресчендо:

— Провал, провал, провал, провал…

Пристъпваха към него и го сочеха заклеймяващо.

Опита се да ги заглуши, но крясъците им пронизваха черепа му като ножове, все по-високо и по-силно.

— Провал, провал, провал, провал, провал!

Присъединиха се още хора — баща му, майка му, а от прогорените й очни орбити се стичаха сълзи. Рамон напяваше безгрижно. Дори Ким беше там — отъркваше се в един от Малворновците и го целуваше, докато той награбил я, й бъркаше в блузата.

Провал, провал, провал…

Но аз не се провалих на изпита — скъсаха ме заради Вълт. Ще трябва да се постараеш повече. Той запрати син огън по даемона и от него се отрони пронизителен писък.

— Подчини се, Арбендесай! — изрева Аларон.

Но даемонът не се сплаши така лесно — продължи да изпраща образи: побоищата, които понасяше от Малворн; развратни сцени на съвкупление между Ким и Малворн; Рамон, провисен на куки за месо и крещящ до смърт — всякакви картини, които да извадят Аларон от концентрацията му. Той се отбраняваше, запращаше по даемона вълни от болка, огън и лед. Създанието виеше и пищеше, кълнеше и ревеше гръмко и продължаваше да го залива с образи: очите на Тесла избухваха в пламъци, а тялото на Ван лежеше мъртво в канавка във Верелон, докато накрая Аларон не избухна в неудържим гняв и засипа даемона с камшичести удари от гностичен огън.

Ненадейно нечия ръка докосна рамото му и той едва не подскочи уплашено. Беше Мьорин. Ръката му блещукаше, а гласът му трепереше от болката при проникването в защитния кръг.

— Успокой се момче. Спечели. Не го убивай сега.

Аларон погледна надолу, където гарванът се гърчеше безсилно, изпоцапан в сместа за призоваване, а от опърлените му пера се вдигаше пушек.

— О! Опа… — той спря гностичните си удари. — Ам, Арбендесай, подчиняваш ли се?

— Дда — изкряка изнемощяло птицата. — Казах го вече три пъти, по дяволите! На вашите заповеди, преентусиазирани слабоумнико!

Рамон се засмя с глас.

Аларон хвърли смразяващ поглед към приятеля си.

— Трябва да… — той замълча и се огледа. Не беше очаквал да стигне до тук. — Ам, хора, какво точно искаме да направи за нас?

Рамон се изкикоти отново:

— В името на Сол и Луна, такъв си аматьор! Искаме да ни даде кристала със спомени или следващата следа.

— Точно така, искаме да ни…

— Не съм глух — сопна се раздразнено гарванът. — Това ли са вашите заповеди?

— Ам, да.

Гарванът се поклони леко и скочи на ръба на купичката.

— Слушам, господарю — заяви той иронично.

Аларон погледна въпросително Мьорин, който му кимна в отговор. Внимателно Аларон свали защитата на кръговете и отстъпи назад. Понякога на духовете им щукваше да се опитат да убият заклинателя, дори на този етап. Но гарванът едва се издигна във въздуха и замаха несръчно с криле из стаята, като изскимтяваше всеки път, щом се удареше в някоя стена.

— Какво правиш? — попита го Аларон най-сетне.

— Уча се да летя, очевидно. Да не мислиш, че съм гарван в отвъдния свят? Или пък че съм бил приживе?

— Че какъв си бил? — попита любопитно Аларон.

— Прецакан, доколкото си спомням — птицата кацна на един стол близо до генерал Ленгстрит. — Това дърто копеле ме призова преди осемнайсет години и ми даде име. Щом му върна скритото съкровище, мога най-сетне да съм свободен от тази проклета връзка с него и да продължа напред. Така че, ако нямате нищо против, смятам да се залавям за работа.

Аларон го изгледа подозрително.

— Ще те наблюдавам — предупреди го той.

— Да, да — отвърна изморено гарванът. — В интерес и на двама ни е да свърша каквото ми е наредено. Просто ме остави да се захващам вече, а?

Изстреля се във въздуха и право към капака, отметна го със собствения си гносис и изчезна в нощта.

Аларон се олюля, замаял се внезапно. Мьорин го потупа по рамото:

— Добра работа, момче. Сега трябва да го следиш в съзнанието си, за да се увериш, че никой няма да се намеси и да му даваш енергия, ако се нуждае. Ние ще пазим.

Седна да се подготви, а Рамон се изправи пред него и му стисна ръката:

— Добра работа, Ал! — ухили се той — Интересно подсъзнание имаш. Ясни и ярки образи.

— М?

— Не осъзна ли, Ал? Виждахме всичко, с което те нападаше онзи даемон.

Аларон прехвърли отново менталната им битка в ума си. Дипломирането… Ким и Малворн… О, Пресвети Кор…

Рамон се изкикоти.

— Интересна гледка беше, само това ще кажа.

Аларон погледна бегло Ким, която повдигна вежда и го изгледа в отговор.

— Мога да ви обясня — не е като да си мисля подобни неща… той просто се опитваше да ме разконцентрира…

Ким го погледна вледеняващо:

— Е, кой беше онзи хубавец от дипломирането ви? Сигурно ще можеш да ни уредиш някоя среща, щом мислиш, че онези неща, които правехме с него, ще ми харесат? — гласът й можеше да издълбае и метал.

— Оставете го на мира — обади се Мьорин. — Даемоните използват срещу теб всичко, за което могат да се хванат. Когато аз самият трябваше да призова един даемон видях такива неща, от които ще ви побелеят косите, а си мислех, че съзнанието ми като цяло е чисто. Така че трябва да признаем, че Аларон устоя геройски. Видяхме по-малко от половината битка, а той я спечели.

Аларон погледна с благодарност капитана. След това затвори очи и изпрати съзнанието си след даемонския гарван, който се носеше в нощното небе над града.

Арбендесай се върна за по-малко от два часа, перчейки се надуто. В ноктите си държеше малка кожена кесийка, покрита с петна от влага и стара мръсотия.

— Ха! Намерих я без проблем — постави кесийката в ръцете на Аларон и зачака развълнувано наградата си. — Искрено бих се зарадвал на малко сиренце — заяви многозначително птицата. — Не съм хапвал сиренце откакто видях за последно стария проклетник в ъгъла. А така го обичам!

Мьорин извади едрия кварцов кристал от торбичката и го разгледа, потвърждавайки, че съдържа правилната гностична енергия преди Аларон да даде щедър резен твърдо сирене от собствената си дажба на птицата. Когато животното го изяде и примлясна с човка, Аларон освободи духа му, а тялото на току-що издъхналия гарван остана в кръга за призоваване. След това тримата загледаха Мьорин с равни дози боязън и нетърпеливо очакване. Той единствен сред тях бе виждал кристал със спомени преди това.

— За да се освободи енергията на кристала обаче, е необходимо да се установи определена връзка — обясни им той. — Ще отнеме известно време и усилия.

Поставиха генерала да седне удобно и Мьорин преряза дланта му. Ленгстрит не помръдна, стоеше и наблюдаваше кристала с любопитство, сякаш знаеше какво представлява. Мьорин притисна кървавите му пръсти в него и докато установяваше гностичното съединяване между кръвта и кристала, от него бликна светлина, а капитанът започна бавно да захранва връзката. От стареца се отрони внезапна въздишка и той се сви назад изпъвайки гръб.

Ким едва сподави писъка си.

— Добре ли е? — прошепна тя.

Мьорин провери пулса и дишането на Ленгстрит.

— Нищо му няма — потвърди той. — Ще отнеме часове — добави след това, — а аз трябва да се връщам на служба, преди да забележат отсъствието ми. Ще трябва тримата да захранвате на смени внимателно кристала с лек, но постоянен поток от гносис. Светлината, която се излъчва от него, не трябва да надвишава светлината на една свещ. Ще се справите ли? Госпожице Кимбели, искаш ли да започнеш?

Както винаги, Ким се учеше бързо. Мьорин се удиви от дарбата и силите й.

— Коя, казваше, е майка ти, Кимбели? — попита той.

Ким не го погледна и промълви:

— Семейна тайна — отвърна тя, както винаги.

Мьорин изсумтя, но се обърна към Аларон:

— Изискването за доверие е двустранно, господин Мърсър. Очаквам отново да ви намеря тук, когато се върна по изгрев-слънце.

— Тук ще сме — отвърна изморено Аларон. — Както и генералът.

— Тогава аз отивам да проверя какво се случва в града. Вълт едва ли е стоял мирно — изрече Мьорин и излезе.

Генералът вдигна глава и го проследи с поглед. Блясъкът на кристала в ръцете му се отразяваше в очите му и сякаш пъплеше по вените му.

Фригтък вечер се проточваше бавно, докато тримата се въртяха около кристала и спяха на смени. Не знаеха какво се случва над главите им, дали Вълт стигаше все по-близо до тях, или нямаше представа къде са, но страховете им се уталожиха, а съзнанията им оставаха заети с изнурителната задача и неизменната нужда от почивка след всяка смяна. Незначително за възприятията им, времето вече се измерваше само със сърдечния ритъм на генерала и грижите за него.

Когато Мьорин се завърна доста преди изгрев, Рамон стоеше при Ленгстрит, докато Аларон и Ким почиваха. Римонското момиче изглеждаше беззащитно в съня си. За Аларон тя беше като богиня: от обичайната суровост в очите й нямаше и помен.

Ким се разбуди, когато капакът се отвори, видя, че Аларон я гледа и мислено изрече намръщено:

<Какво?>

Докосването на съзнанието й беше като това на ръката й — чевръсто и твърдо.

<Просто си мислех колко си хубава, докато спиш> отвърна Аларон с необичайна дързост.

<Идиот.>

Тя се извърна настрани, а бузите й поруменяха леко.

Направих й комплимент и тя не ме удуши?! Сърцето му сякаш се зарея из облаците.

Рамон даде на генерала да пийне вода и загледа измършавялото му тяло.

— Само го виж — загубил е поне двайсет години от живота си. Като се събуди сигурно ще изпадне в адски шок.

— Така е — съгласи се Мьорин. — Ще го поема аз, ти си почини, момче.

Моментът настъпи малко по-късно: генералът издаде лек писък и всички се струпаха около него. Старецът си мърмореше нещо, а лицето му потрепваше странно и в следващия миг извика отново сякаш от болка и отвори рязко очи.

— Пресвети Кор! — изкрещя той и се огледа наоколо с див и ужасѐн от страх поглед.

Мьорин се пресегна и го хвана за раменете.

— Генерал Ленгстрит, сър, всичко е наред — сред приятели сте.

Генералът го зяпна и видимо се олюля на място.

— Джерис Мьорин, това ти ли си? Къде съм?

— Скъпи генерале, върнахте се! Наистина сте тук — не мога да повярвам! — той издърпа стареца в обятията си, а Ленгстрит отвърна неохотно на прегръдката, преди да съзре в приглушената светлина останалите лица около него.

— Мьорин, какви са тези деца?

Аларон се поклони, изпълнен с прилив на гордост:

— Аз съм Мърсър, сър. Аларон Мърсър. Баща ми е Ванатон Мърсър, а майка ми Тесла Анборн.

— Тесла имала момче ли? Разбира се, роди се във втората година на войната! Пресвети Кор, колко време е минало? — изведнъж той се хвана за гърдите и сведе поглед към полуголото си тяло. По лицето му премина осезаемо изумление. — Колко време е минало?

— Сега сме 928-ма, сър — отговори предпазливо Мьорин. — Около осемнайсет години.

Краката на Ленгстрит поддадоха и само силният хват на Мьорин го задържа изправен.

— Осемнайсет години… — прошепна той. — Не си и представях, че ще бъде толкова дълго. Мислех си най-много три години може би… но осемнайсет… Бога ми, Свети Кор… — той погледна Аларон. — Познавам баща ти, момче. И леля ти.

— Знам, сър — отвърна гордо Аларон. — Баща ми често ми е говорил за вас.

— Аз съм Рамон Сенсини — намеси се Рамон. — А това е Кимбели ди Реджия. Ние намерихме следите и ви върнахме в съзнание — с помощта на капитана, разбира се — добави той.

Ленгстрит ги загледа, очевидно все още разтърсен.

— Тогава ви благодаря, на всички ви — благодаря, с цялото си сърце, благодаря ви.

Той отново се вгледа в собственото си тяло и потрепери. Ким го наметна с едно одеяло и той се загърна. Прие предложената му храна и вода и положи големи усилия, за да се успокои. Най-накрая изрече:

— По-добре да чуя цялата история, Джерис. Най-добре е да зная и най-лошото. Кажете ми всичко.

Наближаваше призори, когато Ленгстрит вече бе чул отговорите на най-неотложните си въпроси. Мьорин взе думата през повечето време, въвеждайки го в скорошната ситуация и настоящите събития, но и децата се включваха, за да му разкажат за търсенията си, с които възстановиха разсъдъка му. Докато ги слушаше, генералът се поуспокои, дори се засмя едни-два пъти, когато му обясниха как са открили и разгадали следите му.

— Вярвах, че някой като леля ти Елена ще последва следите ми, млади Аларон. Плетеницата от руни, която оставих, беше предвидена за очите само на определени хора. Добавих единствено наследниците на конкретните имена, които изрекох наум в една допълнителна мисъл — сполучлива мисъл, както се и оказа — той се усмихна широко на Аларон, който наведе глава с усмивка.

Сега, когато най-сетне характерът му се разкри, всички се влюбиха в генерала — преливащата му жизненост и грубият му хумор бяха очарователни. Мьорин очевидно му бе напълно отдаден и сега те разбраха защо: генерал Ленгстрит излъчваше авторитет и отдаваше уважение така, както очакваше да го получи от другите.

Накрая обяви, че е доволен от разказа им, макар и присъствието на Вълт да го тревожеше все по-осезаемо. Аларон опита да се извини, че ги е разкрил, като е откраднал и собственото си досие, но Ленгстрит махна непринудено с ръка:

— Всички правим грешки момче, такъв е животът. Учим се, поправяме се — той се извърна към Мьорин. — Вълт без съмнение подозира, че си въвлечен в това, Джерис — след това огледа цялата група. — Така, стигнахме до Сциталата и какво да правим с нея.

Той отпи от тъмната бира, която Мьорин му бе донесъл — любимата му.

— Първо, за Сциталата. Аларон е прав: Фълчий, норосийският каноник, я открадна и донесе в Норос през годината, в която избухна Бунтът. Фълчий имаше разправии с Императрицата майка Лучия за Похода, затова открадна Сциталата и избяга в Норос с намерението да основе тук съперник на Палас. Роблър въведе мен и още няколко норосийски ветерани от Похода. Модин и аз се издигнахме до Първонаследници, но другите умряха. Фълчий се надяваше, че самият факт, че е създал амброзията, и сериозните ни намерения ще са достатъчни да принудят рондийците към преговори, не вярваше, че Лучия ще допусне една открита война. Но я бе подценил.

— С последната им победа Фълчий и останалите каноници бяха убити и от вътрешния ни кръг останахме само Роблър и аз. Когато падението ни стана неизбежно, двамата решихме, че ще е най-добре да скрием Сциталата, и с това се заех изцяло аз, за да остане Роблър в пълно неведение какво се е случило с нея. Когато ни обсадиха тук, в Норостийн, вече бяхме решили да скрием Сциталата, така че аз направих основните приготовления. Постарах се да прикрия всички следи и да ги забуля в загадка, която само някой приятел би могъл да разреши. Знаех, че ще попадна във вражески ръце, когато се предадем накрая — предполагах, че ще ме отведат в Палас, но очевидно Вълт е успял да ме задържи и да ме скрие от Лучия. По това време вече бях изтрил собствената си памет.

Замислиха се над думите му. Аларон се запита дали някога би намерил смелостта да направи същото.

Ленгстрит продължи:

— Всичко това ни отвежда до един важен въпрос: какво да правим със Сциталата, когато си я върнем? Имаме два варианта: да я унищожим или да я използваме. Смятам, че ще е погрешно да я унищожим — въпреки всичкото зло, което е посял гносисът, тя ни е донесла и много добро. Тя е ключ към противопоставянето на неправдите в света ни. Палас никога няма да падне сам — трябва да възникне сила, достатъчно могъща, за да го засенчи. Унищожим ли Сциталата, се обричаме на вечното господство на Палас.

— Велики неща започват с малки стъпки. Точно както маговете възникват от неколцина късметлии, така и ние заедно можем да създадем нещо специално, нещо жизненоважно. Трябва да използваме Сциталата разумно, да подбираме маговете, които споделят нашите стремежи. Аз опитах от откритата война и разбрах, че тя не е изход. Трябва да изпробваме нещо друго. Ще ни отнеме години, но с търпение можем да изградим мрежа от съюзници, за да сломим властта на Палас.

— Можем да я дадем на Ордо Коструо — предложи Ким, както бе споменала веднъж на Аларон.

Ленгстрит поклати глава:

— Могат и да се окажат сред съюзниците ни в крайна сметка, но да не забравяме, че се посрамиха с Походите и сега са под контрола на Палас. Как можем да сме сигурни, че Антонин Мийрос ще ни помогне? За сега трябва да мислим за себе си и за онези, на които можем да се доверим.

Ким се намръщи, сякаш искаше да се възпротиви.

— Как ще запазим контрола си над Сциталата, ако започнем да приемаме и други хора? — попита Рамон.

— Одобрявам, например, вашето съглашение. Нека петима ни тук да станем новите Пазители на Сциталата. Повярвайте ми, не обмислям как да ви подмамя или как да въвлека земите ни отново във война. Не целя да отварям стари рани. Искам единствено да се възползвам от възможностите на Сциталата, за да се противопоставим на несправедливостите, които Палас поражда всеки ден в света.

Мьорин кимаше одобрително на думите му, но Аларон се нуждаеше да погледне към Рамон за увереност преди да се съгласи. Ким даде съгласието си последна, борейки се видимо със съмненията си.

Ленгстрит ги подкани да съберат ръце заедно в кръг.

— Нека от днес бъдем Ордо Пацифика: Орден на мира. Ние, петимата ще сме Вътрешният кръг, равни помежду си и отдадени на целта си да установим мира в Юрос. Мирът ще е нашият флаг. Войната е нашият враг. Приемаме ли всички?

Аларон не можеше да повярва какво му се случва — подобни клетви сключваха само легендарните магове, а не разнородни групи от хора като тях. Изглеждаше му превзето. Аз съм провален маг, замисли се той. Ким е римонка, а Рамон е силацианец. Беше невъобразимо. Но ето, че сме тук и изглежда постъпваме правилно. Той огледа лицата в кръга им. Всяко едно му се стори изпълнено с решителност и това му даваше смелост.

Отпуснаха ръце и отново се разположиха наоколо. След няколко секунди, Ленгстрит проговори отново:

— Сега трябва да си върнем Сциталата, преди да ни обвинят, че броим пилетата си преди да са се излюпили. Ще се изправим пред няколко трудности: зарових я надълбоко, а все още имам малко проблеми с използването на гносиса си.

Той вдигна ръка и с напрегнато изражение успя да възпроизведе много скромно количество гностичен огън.

— Първо — не съм във форма, и второ — Вълт ми е поставил оковаваща руна. За щастие, след превръщането ми в Първонаследник силата ми превишава неговата и това явно ми е позволило да използвам инстинктивно гносиса в определени моменти, както ми разказахте. Както виждате, все още мога да възпроизведа нещо дребно, когато се опитам. Но за да съм полезен, руната трябва да се премахне напълно — мога да го направя и сам, но така Вълт ще разбере къде съм.

— Има ли нужда въобще да разваляме руната? — попита Рамон. — Не можем ли да вземем Сциталата без вас?

Ленгстрит се замисли.

— Вероятно да — ще ви са необходими известна доза земен и воден гносис и познанието къде да търсите. Не знаех кой ще се заеме да го търси, затова не съм го обградил с прекалено силни защити, които само един Първонаследник може да свали. Стремях се следите да насочват правилните хора към него, но и да държат погрешните настрана.

— Можем да свалим оковаващата руна по всяко време — отбеляза Мьорин. — Но не можем да си позволим да ни открият — той присви устни замислено. — Самата Сцитала не притежава ли сила, която можем да използваме, щом я намерим?

Генералът поклати глава:

— За жалост не. Фълчий казваше, че Сциталата не е някакъв артефакт с осезаема сила, а съкровищница на знание: как да приготвим амброзията по такъв начин, че да отговаря напълно на качествата на приемника. Безполезна е в битка.

— Е, къде е тогава? — Аларон най-сетне успя да зададе изгарящия го отвътре въпрос.

Ленгстрит го погледна:

— Ха! Разбира се, все още не съм ви казал, нали? Под водите на езерото в подводната част на Стария град. И по-точно се намира в постамента на счупена стара статуя на краля. Прибрана е в метален цилиндър с диаметър около двадесет сантиметра, дълъг шестдесет сантиметра и покрит с олово, за да изолира влагата — той вдигна поглед към всички. — Трябва да стигнем незабелязано до центъра на града и един или повече от нас ще влязат във водата, за да я открият — хубаво е един от тях да съм аз, защото знам точно какво да търся.

Центърът се намираше на около километър и половина на север от тях сега и се простираше около бреговете на езерото. Оттам ги деляха двайсетминутна разходка по улици с нощна охрана. Ленгстрит им даде подробни разяснения за пътя и местоположението на статуята в случай, че се наложеше да се разделят.

— Какви са шансовете да ни хванат по пътя? — попита Аларон.

— Почти никакви, ако си стоиш тук — отвърна Рамон.

— А?

— Замисли се, Аларон — Вълт разпознава твоето лице и име. Не може да открие генерала, Мьорин може да го блокира, а мен и Ким дори не познава — по-безопасно е, ако не си с нас.

— Но… — Аларон се опули в недоумение.

— Знам, amici, но така е по-разумно. Ти си като гръмоотвод, по който гръмовете могат да връхлетят всички ни — той вдигна безпомощно ръце. — Съжалявам.

— Той е прав, Аларон — каза Мьорин. — Виж, няма никакво значение кой от нас ще я вземе, след това ще е на всички ни. Ще излезем само за около час, а след това ще помислим как да изнесем Сциталата извън Норостийн.

Аларон се свлече и обгърна коленете си с ръце. Прави са… но не е честно. Седеше като вцепенен, докато другите се подготвяха, събираха оръжията си и се загръщаха отново в наметалата си. Облечен в някакви стари дрехи на Ван, които Ким му беше донесла, Ленгстрит изглеждаше много по-самоуверено сега, примирил се със стечението на обстоятелствата и решен да оползотвори напълно възвръщането на паметта си. Втъкна меча в колана си, а по лицето му се изписаха хиляди спомени.

Рамон потупа Аларон по рамото:

— Няма да се бавим, amici, обещавам.

Аларон стоеше и наблюдаваше как Рамон повежда останалите по стълбите, Мьорин вървеше след него. Ким му махна леко и му смигна.

<Връщаме се след минутка, Аларон.>

Рамон бутна капака да се отвори, когато нещо изсвистя, силацианецът изстена, преви се на две и стиснал корема си се стовари назад върху Мьорин. Аларон извика от ужас, когато съзря перата на края на стрела, стърчаща от корема на Рамон. Мьорин го улови, извъртя се и преви тяло, за да го предпази от пламъците, които се изсипаха надолу по стълбите.

35.
Гълтач на души и асасин

Езичници

При всички религии онези, извън тяхната вяра, са наричани езичници — врагове, чието съществуване само по себе си застрашава душите на праведните, защото ако езичниците могат да съществуват без техния Бог, по този начин подкопават вярата на правоверните. Затова всички религии воюват с другите, които ги отричат. Поне амтехианите са искрени в желанието си да положат абсолютно всички езичници под меча си. Корианството изповядва изтъркани слова за толерантност, но е отговорно за смъртта на също толкова много.

Антонин Мийрос, Ордо Коструо, 643 г.

Йебусалим, континента Антиопия

от джумада (майсенк) до акхира (юнисис), 928 г.

един-два месеца до Лунния отлив

Казим коленичеше в молитва, сам в най-големия Дом ал-Ахм в Йебусалим — свел глава пред небесата молеше Ахм за прошка и благословия. Едва сега започваше да осъзнава неизмеримостта на мисията си. Не, никога не го бе мислил като просто игра, но и тренировките не отговаряха на реалността. Съвършеният смъртоносен удар със затъпен дървен меч не можеше да се сравни с прокарването на стоманено острие в сърцето на човек.

В широкото пространство отекнаха стъпки и Казим се обърна, съзирайки Рашид, Джамил и Харун да пристъпват към него по каменния под. Бяха с ботуши, въпреки забраната да се влиза с обувки в свещените амтехиански обители, и малка част от него се засегна от това проявление на арогантност от страна на хадишахистите, но тръпката на безпокойство оставаше по-силна. Сега ли беше моментът?

Чувстваше, че подготовката му бе продължила цяла вечност, че дните му на тренировки, хранене, молитви и спане са част от някакъв кошмарен кръг, който никога няма да спре да се върти. Единственият човек, когото виждаше всеки ден, бе Харун, който му четеше с тих глас слова за саможертва, за нанасяне на необходимия удар, за злото и за неверниците. Дори и сега можеше да ги цитира наизуст: „Един е бог и това е Единственият, който е Ахм. За неверника няма избавление.“ Но това бяха просто думи и единствено това, да убие Антонин Мийрос, щеше да го освободи. Единствено чрез смъртта, той отново щеше да живее, някъде далеч от тук, само той и Рамита, и техните деца.

— Казим — повика го Рашид. — Ела.

Заведе ги в тайно седалище на Хадишаха, дълбоко под къщата на търговец от сук пазара за злато. Приеха ги тихо, без въпроси и проблеми. Тук се намираше цял подземен свят на престъпност и порок: въртяха се търговия на опиум, хазартни игри и пари — всички в служба на Ахм. Хадишахът управляваше този свят, а Рашид управляваше Хадишаха. Казим виждаше страх, примесен с благоговение в очите на онези, които го разпознаваха. Чудеше се каква ли роля играеше този човек наистина — не бе чувал или виждал почти нищо, откакто дойде тук, а хадишахистите не биваше да разпитват за повече, отколкото им се казваше.

Спуснаха се по-дълбоко в земята, отколкото Казим бе стъпвал досега, в мъждиво осветено подземие с колони, дълго не повече от стотина стъпки. Възрастна жена стоеше прегърбена над стойка с отворена книга, поставена върху стар постамент. За свое изумление Казим съзря как Рашид пада на колене пред старицата и ляга на земята пред нея, а другите го последваха. Той побърза да направи същото. Коя ли е тя и защо ли Рашид коленичи така пред нея?

— Най-сетне — каза старата жена.

Дрезгавият й сух глас му беше някак странно познат. Казим вдигна несъзнателно глава и си даде сметка, че в действителност я познаваше — тя беше старата вещица от пазара Аруна Нагар, която му бе предрекла още отдавна, че съдбата им с Рамита Анкшаран е обвързана. На езика му изведнъж започнаха да напират хиляди въпроси, но той ги преглътна плахо, когато погледът й прониза мрака и се спря върху него.

— Сал’Ахм, Казим Макани — прошепна тя със сипкав глас.

Изправи се и му подаде ръка. Останалите, дори Рашид, останаха назад, когато тя го поведе към ниша, която очевидно бе приготвила за него. В нея бяха поставени мангал и няколко артефакта — нож, дребни кристали, които приличаха на едри зърна сол, и чифт изковани медни бокали.

Тя му посочи да се настани върху килима с пищни краски, който покриваше земята, и с леки движения седна сама, подвивайки крака под себе си.

— Казвам се Сабиле — представи се тя.

Казим забеляза, че ирисите й бяха жълтеникави, досущ като кехлибарените очи на чакал.

— Можеш да ми казваш бабо, макар че не обяснява точната връзка помежду ни.

Бабо ли? Той я огледа плахо. Сигурно е поредният маг на Хадишаха. А това е изпитание.

— Рашид беше против срещата ни преди да е извършено делото — обясни старицата. — Мислеше, че ще се изложим на големи опасности.

— Какви опасности? — събра куража да попита той.

— Опасността да се провалиш, ако присъствието ми наруши съзнанието ти по време на разговора ни — гласът й беше хладен и безчувствен. — Съзнавам тази опасност, но успях да го заставя.

Заставила е Рашид. Той кимна нервно.

— Рашид не знае всички залози. Знае какъв си, но не знае всичко, което си — Сабиле се наведе напред. — Няма представа с какво можем да се сдобием, ако изиграем картите си правилно. Избра те за тази мисия, защото смята, че си способен да я изпълниш, защото сестра ти или твоята Рамита ще ти отворят вратите, защото си синът на Раз Макани. Но той не знае всичко и за самия Раз Макани — очите й се спряха изцяло върху неговите. — Не го знаеш и ти. Крайно време е да научиш.

Изведнъж той изпита страх от това, което предстоеше да чуе.

— Раз Макани беше мой потомък — започна Сабиле, — както и жена му Фалима — ненадейно, тя премина към друг въпрос. — Знаеш ли историята за рондийските магове, за Кориний и последователите му?

Казим кимна, Рашид му бе разказал.

— Сдобили се с шайтанските си сили, унищожили Римонската империя и завладели Юрос — отвърна той.

Жената подсмръкна колебливо.

— Бях там — каза тя и Казим усети как по кожата му премина студена вълна.

Очите й го предизвикваха да се усъмни.

— Родена съм в Юрос преди около шестстотин години. Бях една от последователите на Кориний, отпих от амброзията заедно с тях. Но от хиляда само една трета се сдобиха с гносиса и се превърнаха в магове. Другата една трета умряха в съня си. Но имаше и една друга трета група: хора, които не получиха гносис в онази нощ, но и които не умряха. Аз бях сред тях.

— Но…

— Изслушай ме, момче — тя докосна устните му с пръст. — Чуй. Ние, които не придобихме гносис онази вечер, попаднахме в необичайно положение: станахме свидетели на чудото, но не бяхме част от него. Онези, които се сдобиха със сили, ни обявиха за доказано недостойни и щом унищожиха римонските легиони и установиха властта си, се съсредоточиха върху нас. Съртейн и приближените му написаха свещена книга на новата си религия — корианство, в която ни споменаваха като „отхвърлените от Кор“. Първо започнаха да ни преследват, а след това ни обявиха за еретици и ни осъдиха на смърт — говореше с пронизителен глас, изпълнен с горчивината на миналото. — Редиците ни се топяха и ние наистина повярвахме, че сме недостойни. В рамките на едно десетилетие ни изтребиха почти до крак. Малко от нас успявахме да оцелеем благодарение на смелостта си и взаимната си подкрепа.

Тя притихна за доста дълго, сякаш размишляваше върху спомените си. Казим изчака, но не можа да сдържи въпроса си:

— Какво се случи тогава?

Тя вдигна поглед към него:

— Едно случайно откритие: попаднах на един издъхващ маг, когото врагът му явно бе издебнал и оставил да умре. Осъзнах, че дори изцелителният гносис няма да го спаси от раните му и докато стоях наведена над него, той умря. В един кратък миг, в който проверявах дали все още диша, забелязах, че от ноздрите му се издига блещукащ дим и неумишлено го вдишах. Това беше духът му, който напускаше тялото след смъртта — тя махна към мангала с въртеливо движение на ръката и накара пушекът от него да се издигне и извие нагоре, като ефект към разказа си. — Погълнах душата му и се сдобих с гносис. Споделих откритието си с близките си като роднини, приятели и така стъпихме по пътя към спасението си.

Казим гледаше с недоумение. Рашид никога не бе споменавал подобно нещо.

— Така разбрахме, че амброзията не бе подействала на нас, така наречените „отхвърлени“ — или нещо в самата отвара, или в самите нас ни бе попречило да получим гносиса, но се бяхме сдобили с потенциала да го притежаваме. За това ни беше нужен известен тласък: душа, посветена в гносиса.

Умът на Казим препускаше, докато съзнанието му правеше връзки между различни неща, а Сабиле продължи:

— Приближените ми „отхвърлени“ ме последваха в отчаяно търсене да се сдобият с гносис, но умиращи магове не се намираха току-така. Обезверени, някои тръгнаха един срещу друг и колкото и тъжно да бе, се получи: трансформацията се задействаше и при поглъщането на душата на отхвърлен. Човешките души подхранваха силите ни, но не задействаха гносиса. С други думи, трябваше да убиваме, за да печелим силите си.

Казим я наблюдаваше с отвратено очарование. А ми каза да я наричам „бабо“.

— Когато маговете научиха за нас, останаха потресени. Започнаха да ни наричат „доккен“, „гълтачи на души“, „господари на сенките“ и много други подобни имена. Обявиха се за чистка срещу ни и малкото останали от нас трябваше да бягаме и да се крием. Продължаваме и до днес.

— И вие сте моя прабаба, така ли? — попита плахо Казим.

— С още няколко пра– отпред, момче — отвърна тя. — Избягах по тези земи, още когато първите въздушни кораби се появиха тук, преди стотици години.

Стотици години — милостиви Ахм! Казим се принуди да помисли разумно въпреки силните удари на сърцето в гърдите си. Припомни си какво му бяха разказвали за маговете.

— Тогава кръвта трябва да е отслабнала през поколенията…

— При нас е подобно: ти притежаваш една шестнайсета магическа кръв, така че и гносисът ти е слаб, но не прекалено много. Можеш да станеш Господар на сенките, ако имаш волята.

Той изстена и се отдръпна назад.

— Но я нямам — побърза да изрече той. — Не искам шайтанската ви дарба.

Всичко, което исках, бе да съм добър човек, щастлив с Рамита до себе си.

— Ако децата в корема й са на Мийрос, значи и твоята жена вече притежава гносиса.

— Децата са мои!

— Сигурен ли си? — усмихна се тя със задоволство. — Щом получи гносиса, защо ще й е мъж, който не го притежава?

— Няма да го получи, тя ме обича.

— Но се поддава на магията на Мийрос.

— Не е вярно!

Тя го погледна със съжаление.

— Мислиш си, че не се е променила след всичко това, което е видяла и преживяла тук? Вярваш ли, че ако можеше, щеше да се върне обратно на юг? Че е просто негова затворница, докато не я освободиш?

Тя изпъна ръка с дланта нагоре и по нея затанцуваха пламъчета, а Казим се вгледа запленено, питайки се неохотно какво ли ще е усещането сам да прави подобни чудеса, без да бъде прокълнат.

— Не искаш ли да управляваш свой собствен скиф, момче? Или да изсипваш огъня си върху неверниците? Да застанеш начело на този свят като принц?

Казим си припомни насладата, която изпита, когато с Мулмар се извисиха над земята, но и унижението, когато Рашид го смачка от бой на арената. Повече няма да се отнасят така с мен. Ще му бъда равен…

Не можеше да се откаже лесно на така мечтаното предложение.

— Казахте, че трябва да убия маг и да погълна душата му, нали? — попита той, макар само от мисълта да му се повдигаше.

— И да продължиш да поглъщаш души, за да възстановяваш изгубената енергия — поясни Сабиле. — Нещо вътре в нас забавя възстановяването ни по нормален път. Един маг възстановява силите си като отпочине, но ние трябва да се храним с душите на други.

— Ами ние… ние… — определението „ние“ бе най-необичайното в този разговор. — Ние колкото маговете ли сме силни?

Сабиле го изгледа преценяващо.

— Да ти кажа — започна тя, — това зависи от много неща. Искаш ли да разбереш повече?

Той я погледна, едва успявайки да събере мислите си. Силата, която му предлагаше тя, беше мечта, илюзия — но сега с тази сделка с Шайтан можеше да се превърне в реално негово притежание на този свят и в подобни смутни времена той трудно можеше да си позволи да я отхвърли.

Рамита ще ме разбере, каза си той. Правя го, за да стана по-силен, любов моя, за да мога да те защитя.

— Какво трябва да направя? — попита той.

Рамита стоеше сама в двора си. Мийрос отново не беше вкъщи заради поредната извънредна среща в Дома Коструо. Алиса Дюлейн бе извела Юстина на някакъв купон. След онази нощ в Саутпойнт Рамита прекарваше по-голямата част от времето си сама и преживяното тогава вече й се струваше като нещо далечно, случило се на някого другиго. Остана й само Хурия, а тя беше постоянно навън през деня и вечер задоволяваше собствените си различни жажди. Дори сега Рамита чуваше страстните звуци, идващи от към спалнята на приятелката й. Йос Клин беше като опиянен от кеши момичето и постоянно я търсеше. Тя е моя сестра, но имам чувството, че въобще не я познавам вече.

Рамита се молеше Казим и Джай да са вече далеч оттук, достатъчно далече, че да избегнат гнева на Мийрос, ако нещата се объркаха. Оставаха й само две пламъчета надежда — едното: децата наистина да са на Мийрос, или ако не са, той да й прости. Прехвърляше отново и отново в съзнанието си как ще го умолява за прошка, ще се закълне, че следващите й деца ще са негови, ще му каже колко много съжалява, но ще плати за грешката си. Дори само в мислите си звучеше жалка. Мъжете не прощаваха подобни неща.

Вечеряше сама с малко твърдо сирене и хляб и малка чаша сок. Тази седмица маслините разстройваха стомаха й. Бременността караше поносимостта й към храната да се изменя по неясни начини и вече дори не знаеше какво може да сложи в устата си без да й се наложи да тича към тоалетната след това. Настъпи първата седмица от юнисис и дворът й се превръщаше в гореща фурна по пладне, поносим за престой само през нощта. Вечерните часове, наложени в града, почти не се спазваха и отвъд стените на двореца оставаше шумно и по тъмно, дори в спокойния район, в който живееха.

Сърцето й се разтуптя, когато по-късно откъм вратата на стаята й се дочу сипкав глас:

— Будна ли си още, скъпа? — Антонин Мийрос се ухили по момчешки и пристъпи вътре.

Тя вдигна поглед и усети как за първи път от няколко дни лицето й грейва в усмивка.

— Съпруже… — тя се повдигна да се изправи, но той я целуна по челото и накара да остане на място.

— Как си, Рамита?

— Добре. Усещам единствено леко неудобство ето тук — отвърна тя, докосвайки корема си, — но като цяло съм добре. Липсва ми обаче съпругът ми — добави тя смъмряйки го леко.

— Съжалявам, мила. Опитваме се да накараме Салим да се срещне с нас, но Рашид все още не може да го склони.

Тя си спомни тъмният привлекателен емир и потръпна.

— Не му вярвам.

— Рашид може да бъде полезен — Мийрос отиде да си налее плодов сок. — Семейството му е част от Ордо Коструо отдавна и ни дължи много. Останаха верни на Ордена и през двата Похода. Така че и той на практика е обвързан с нас — той я погледна откъм масата. — Не дойдох при теб, за да говорим са неволите на този свят. Дойдох, за да видя прекрасното ти лице и да чуя красивия ти глас. Кажи ми, Юстина обръща ли ти повече внимание тези дни?

— Не… добре де, малко повече. Идва да ме види всеки ден, но само, за да провери дали е настъпил, ъм, разцветът — тя придоби сериозен вид. — Съпруже, възможно ли е да стане нещо, заради което това да не ми се случи?

— Не. Според досегашните писания, винаги се е случвало — той се усмихна приветливо. — Не се страхувай, мила. Знам, че от малко дете си смятала, че гносисът е нещо зло, но те уверявам, че не е — той е просто средство, не по-малко лошо или добро от човека, който го притежава. Душата ти не е застрашена.

По-лесно бе да смята, че това я притесняваше. Все още не бе събрала смелост за съществения разговор.

— Е, да ти помогна ли да си легнеш? — попита той с нотка на желание в гласа.

Тя тъкмо щеше да се съгласи, когато изведнъж червата й започнаха да се бунтуват и стомахът й я сви.

— Само че сега имам нужда от помощ единствено да ида до тоалетната! Съжалявам, Антонин.

Той я погледна учудено.

— По име ли ме нарече?

В този миг тя се осъзна и онемяла пристисна ръка към устните си. Не беше сигурна какво точно означаваше това, но беше някак наистина значимо, а очевидно и той смяташе така. Наклони главата й и я целуна.

— Моята Рамита — въздъхна той.

Нещо в нея сякаш се бе променило: приела новия си живот, тя успя да се сбогува със стария. Съжалявам, Казим, където и да си.

Тя се повдигна да го целуне отново — да го дари с целувка на истинска обич, но тялото й не й се подчини. Коремът й се сви в спазъм и тя изпъшка силно.

— Извинявай, трябва да отида до тоалетната — изстена тя.

Мийрос я пусна с почти шеговито изражение.

— Моля те, мила, ела в стаята ми като приключиш, ако се чувстваш добре. Дори само, за да те прегърна.

Тя кимна и замаяно се запрепъва към банята, където се свлече на земята. Накрая намери сили да се освободи от тежестта в стомаха си и изпълзя от зловонната малка стая с единственото желание да се измие. Имаше малка кофа вода, останала от сутринта.

Хурия трябваше да е тук да ми помага, замисли се раздразнено тя. Изплакна се и хладката вода я посъвзе. Облече си чиста нощница и приседна в малкия си двор, за да дойде на себе си. Влюбвам ли се във възрастния си джадугара?, запита се мислено тя. Забравих ли вече Казим? Антонин е толкова добър с мен — повече, отколкото заслужавам.

Коя съм аз въобще, че да копнея за любов? Аз съм просто момиче от пазара — разменна монета за родителите си, в сделките не се включва обич. Залъгваме се само, за да бъде малко по-поносимо.

„Любовта е нещо просто“, пееше се в песните, „… любовта е несъмнена. Тя пее вътре в теб“. Защо тогава беше толкова сложно? Защо я раздираха съмнения, защо всичко беше толкова объркващо? Любовта й към Казим беше проста, но не и чувствата й към Мийрос. Мощта и възрастта му я плашеха и отблъскваха, но нежността и силата му й носеха сигурност. А изглежда и той се нуждаеше от нея — не просто като майка на децата му, но и като партньор в живота, като съпруга. И в този ужасяващ нов свят тя осъзна, че също се нуждае от него.

Беше опитала да постъпи правилно. Не бе избягала с Казим — как би могла да го стори? Кой на Урте въобще би могъл да се скрие от Антонин Мийрос? С бягството си и двамата щяха да си подпишат смъртната присъда. Но защо бе допуснала Казим да напълни утробата й? Как можа да прояви такава неразумност? Няколко кратки момента на щастие — себично предложени и себично отнети я бяха обрекли завинаги. И сега трябваше да плати цената.

Но ще я платя сама, реши се тя. Ако децата са на Мийрос, ще ги отгледаме заедно двамата. Ако са на Казим, ще се помоля да ми бъде разрешено да ги отгледам, дори в плен, ако трябва. Ще умолявам за втори шанс, но ако съпругът ми ми го откаже, тогава вината ще е единствено моя.

До вратата се дочуха стъпки и се появи едно младо момче от кухнята, което разнасяше съобщенията.

— Госпожо, някакъв мъж пита за вас на входните порти. Не мога да открия капитан Клин, госпожо — той хвърли многозначителен поглед към стаята на Хурия.

Заслужават си да ги прекъсна… Тя въздъхна и отвърна:

— Идвам — тя се изправи тромаво и добави. — Съпругът ми си легна, а капитанът не е на разположение.

Тя прихвана корема си, изправи се болезнено и последва момчето по стълбите.

Долният двор беше тих, осветен от фенери, които образуваха малки поточета от светлина в черната тъма на мрачнолунието. Момчето пред нея пристъпваше жизнено в танц, което я накара да се усмихне отново и да докосне коремчето си с любов. Дано да ми се роди момченце. На пост стояха дългият като върлина млад стражар Мордин и някакъв друг мъж на име Франк — чакаха я пред вътрешните врати, защитени от заклинанията на Мийрос. Само членове на семейството или Клин можеха да допускат някого отвъд защитите след като се мръкнеше. Рамита се вгледа в обгорените белези по дланта си и леко присви юмрук. Кой ли можеше да е?

— Омалисткият свещеник е дошъл да ви посети, господарке — каза Мордин сочейки към пролуката за наблюдение върху вратата. — Спомена нещо за молитви и свещи — изглеждаше някак дотегнато развеселен от случващото се.

Рамита застана до отвора и повдигна капака му. В добре осветената зала стоеше сам мъж, загърнат в мръсна оранжева роба, прегърбен с тояга в ръка, и с прашно лице. Но нея не можеше да я заблуди и за миг: беше Казим. Сърцето й прескочи силно в гърдите и тя ги притисна с ръка.

Това е моментът.

Стори й се че дочува мислите му: надеждата, решителността и устрема в тях. Момчето, което я обичаше, беше дошло да я отведе. Но аз вече не искам да тръгвам оттук…

Почти успяваше да се докосне до пламенната му готовност, до непоколебимостта му, изострена като върха на стрела. Краката й се разтрепериха и тя едва не припадна.

— Госпожо, добре ли сте? — Мордин я хвана под ръка. — Ако не се чувствате добре, ще го отпратя.

Щеше да е толкова лесно, да не се забърква, да се измъкне от вземането на решение. Но не можеше да се отнесе така с Казим. Беше го обичала през целия си предишен живот. Не заслужаваше подобно малодушие от нейна страна.

Трябва да го накарам да си върви — за негово добро, той трябва да си тръгне!

— Добре съм — отвърна най-сетне тя. — Просто ми се зави свят за секунда. Ще поговоря с него.

— Разумно ли е, госпожо? — Мордин сбърчи нос. — Все пак има вечерен час.

— Та той е омалист, Мордин — хвана се, че го оправдава тя. — Какво го засяга шихадът? Той е свят човек. Вижте, онзи млад чейла, който идваше и преди е.

Тя самата осъзнаваше как гласът й трепери и се удиви, че и стражарят не го усети. Пресегна се и завъртя топката на бравата и свали защитите, заключващи вратата. Потръпна при познатата внезапна болка от разпознаващото я заклинание, а вътрешните порти изскърцаха и се отпуснаха едва доловимо, когато задържащите ги сили ги освободиха и позволиха на стражите да ги отлостят и отворят.

— Преминете — каза Франк на Казим. — Оставете жезъла си и вдигнете горе ръцете си.

— Ще поговорим за кратко и ще си тръгне — заяви строго тя, по-скоро към Казим, който пристъпи през вратата и остави тоягата си. След това вдигна ръце.

Невъоръжен е. Какво лошо може да стори? Защо въобще е дошъл?

Мордин се приближи, за да го претърси. Ненадейно очите му заблестяха с гносис светлина и той вдигна разтворената си ръка към Казим. Рамита имаше смътна представа, че Мордин има магьосническа кръв, но никога не го бе виждала да използва силите си, както сега, за да провери внимателно Казим.

— Невъоръжен е и намеренията му съвпадат със заявеното — съобщи той на Франк.

Охранителят се отдръпна настрани и Рамита срещна погледа на Казим. Помежду им изригнаха емоции. Моля те, кажи ми, че си дошъл да се сбогуваш. Моля те, нека да е само това…

Франк също претърси Казим за оръжие и се отдръпна.

— Добре е сложен нещастникът за един свят човек — отбеляза заядливо стражарят. — Виж му само мускулите — той пристъпи назад и погледна Рамита. — Не можем да го допуснем по-навътре без разрешението на капитан Клин — заяви той.

Тя поклати глава.

— Така или иначе не искам да го допускам по-навътре — отвърна тя, без да сваля очи от лицето на Казим.

Виждаш ли — отхвърлям те, а сега си върви!

Казим отвърна мълчаливо на погледа й.

— Е, чейла? — попита тя и след това добави леко развълнувано на лакхски. — Казим, защо си още тук?

— Дойдох за теб — отвърна той с равен тон.

— Моето място е тук — каза тя.

Не последва отговор. Нямаше нищо.

Нещо в нея умря — умря и в него. Малка светлинка в очите му изгасна.

Той не продума, а се наведе за тоягата си, украсена с пера на върха, сякаш се канеше да си тръгва. Рамита почти не припадна от облекчение, но когато той се изправи, тя съзря стоманения отблясък сред перата. Казим се извъртя с ослепителна бързина и прокара острието през дясното око на Мордин. Младият мъж увисна върху тоягата, мъртъв на място, но Казим продължаваше да се движи: краката му се извъртяха като ножици и счупиха с ритник челюстта на Франк, преди да успее да изкрещи. Стражарят опита да вдигне копието си, но Казим се промъкна отвъд защитите му, издърпа собствения му кинжал от ножницата му и преряза гърлото му с него. Притисна го към стената и го отпусна да се свлече почти безшумно на земята. До тях Мордин се бе извъртял на една страна, а от очната му ябълка все още стърчеше тоягата-копие.

Рамита се свлече на колене, потресена от внезапното насилие. Казим се обърна към нея — по гърдите му имаше пръски кръв от смъртоносната рана на Мордин. Детето от прислугата до нея заотстъпва назад, а в устните му се оформяше писък, но Казим се стрелна покрай нея и заби юмрук в лицето на момчето, а главата му изпращя назад. То отскочи и се свлече на камъните, главата му се извиваше под неестествен ъгъл. Не помръдна повече.

Рамита отвори уста, за да изпищи, но Казим заглуши вика й с ръка.

— Да не си гъкнала — заповяда студено той, сякаш бе изваян от камък.

Целуна я свирепо, задушавайки сподавените й викове.

— Отвори портите, Рамита.

Не, не!, крещеше вътрешно тя, но Казим я сграбчи и понесе непоколебимо към вратите, притиснал лявата си ръка към устата й. Той натисна дясната й ръка към бравата и когато портите се открехнаха, тъмни фигури разхлабиха ключалката и влязоха при тях: бяха мъже със свирепи погледи, покрити от горе до долу в черни дрехи. С Казим общо бяха шестима: асасини, дошли, за да убият съпруга й.

Моля те, нека да е някакъв кошмар, замоли се безпомощно тя. Моля те, нека се събудя…

Убийците с празни погледи се движеха като сенки. Един от тях се извърна и я загледа с любопитство. Тя забеляза, че лицето му е покрито с белези, а в следващия миг без никаква емоция мъжът се наведе над детето и поизправи крайниците му.

С приглушени жестове, асасините се отправиха по стълбите. Хватът на Казим все още се заключваше около нея и придържайки я изправена, той й нашепваше гальовни думи и похвали за гордостта и предаността й, сякаш беше някакво животинче, което трябва да успокои.

— Имаме само още една задача, любима, и ще сме свободни от всичко тук, свободни да живеем и да се обичаме вечно — каза й той, а ръцете му се пристягаха като окови върху нея. Беше по-силен от всякога, гласът му — по-дълбок и ужасяващ с неумолимия си тон.

Изкачиха се до горната тераса, където на бледата светлина от един фенер стоеше Хурия, увита с окървавен чаршаф. От нея струеше задоволство: превъзбудата от секса и убийството. Държеше кървав кинжал в ръце. Бавно се олюля към Казим и го целуна, а от нея лъхаше силно металическа миризма на кръв.

— Едрото човекоподобно е мъртво — измърка тя. — Дори не осъзна какво му се случва — изрече тя с кикот — Беше по-хубаво и от чукането.

В очите на Рамита се изписа пълно отвращение, а кеши момичето, забелязало изражението й, се пресегна и я погали с кървавата си ръка.

— О, Мита, недей така. Правим го за теб.

Накарай ги да спрат, умоляваше притихнало тя с ококорени от ужас очи.

— Веднага да отвори вратата — изсъска белязаният асасин.

Казим я прегърна към гърдите си.

— Рамита, любима — прошепна той, — трябва да направиш само това едничко нещо: да отвориш вътрешната врата. Ние ще свършим всичко останало. Ще се погрижим за него и без теб.

Тя усещаше нарастващото му вълнение: напрежението у него достигаше връхната си точка, а главата му пулсираше от мисълта за предстоящата смърт на съпруга й. Съзнанието му бе така осезаемо, че й се прииска да крещи. Дълбините на душата й възнегодуваха срещу кървавите намерения около нея и умът й се разбунтува.

Парваси, помогни ми: използват ме като инструмент в кроежите си. Моля те, велика Богиньо, дай ми сили. Дарикха, майко на страстта, дари ме с огъня си!

Тя издигна стени между мислите на Казим и ума си, използвайки всичко на което Мийрос я беше научил за защитата на съзнанието и събра сили в тишината.

Въпреки че така можеха да я убият, все още имаше нещо, което можеше да направи. Простичък план, към който да се стреми: Ще го захапя за ръката и след това ще изпищя, а съпругът ми ще свърши останалото. Тя се поизправи, а Казим я завлече към бравата, докато зад тях вървяха плътно тъмните фигури с оръжия в ръка. Казим я хвана здраво за раменете. Белязаният постави острието на пътя й — мълчаливо предупреждение, че няма да може да пристъпи през вратата и да я затвори след себе си. Рамита усещаше мислите на всички, освен тези на Белязания: съзнанието му бе заключено и мрачно, кораво като въглен. Повдигаше й се от аурата на убийци наоколо, но сега усещаше и напрежението, и страха им, вече дори съзря блещукащите ограждения от бледа светлина около дома й, издигащи се като огромна паяжина от искрящи линии пред вратите.

Тогава мисълта я осени внезапно като удар: Усещам гносиса — това е разцветът! А след това и още нещо: Това означава, че децата са на Антонин! О, богове, какво да направя…?

Притихналата, спяща енергия около нея стана осезаема — бликаше от водата, от камъните в сградите, от горящите лампи. Усещаше я и в хората около себе си, завладяваше я с мощта си. Но нямаше представа как да я използва.

— Просто отвори вратата и всичко ще е наред — прошепна й Казим.

Белязаният стисна китката й и усещането за тъмно, неумолимо присъствие изпълни главата й, същото като при уроците й с Алиса. Тя се вгледа в очите му. И той е маг!

<Точно така, лакхско момиче.>

Докосването на съзнанието му бе твърдо и завладяващо, а необичайните му жълти очи изгаряха нейните с поглед. Рамита положи всички усилия да изпразни ума си, за да не разкрие той тайния й замисъл. Белязаният изръмжа.

<Хмм, за момент помислих…>

Той я погледна смутено, но неотложността на задачата им отклони вниманието му. Пресегна се, стисна здраво ръката й, постави дланта й върху бравата и Рамита усети парливата болка от снемането на защитите.

Казим едва усещаше присъствието на останалите хадишахисти, разпръснати в двора, притихнали като сенки. Рашид и Джамил бяха сред тях. Не познаваше останалите трима, за него те бяха само едни студени очи, надничащи иззад маските. Държаха арбалетите си в готовност. Рашид държеше извита сабя.

Хурия стоеше отстрани и самодоволно облизваше кинжала си. Сестра ми се е превърнала в ужасяващо създание, помисли си той, придържайки здраво Рамита към себе си. Усещаше как тялото й трепери, чувстваше вътрешната й борба. Пред портите дори не искаше да го допусне вътре. А тази мисъл го изгаряше. Но се успокои мислено: Просто е уплашена. Ще го преодолее веднага щом сме свободни.

— Просто отвори вратата и всичко ще е наред — прошепна й той, но Джамил не искаше да чака: така както я наблюдаваше с любопитство, сякаш го бе изненадала внезапно с нещо, той стисна Рамита за китката и постави дланта й върху защитената брава.

В този миг зъбите й се впиха в ръката на Казим и той се отдръпна от нея от изумление и болка. Тя изкрещя нещо на рондийски и Казим почти изпусна хвата си. Придърпа я отново силно към себе си, теглейки я настрани, когато Джамил се нахвърли върху нея и от устните му се изсипа порой от думи.

— Не я наранявай! — изрева Казим, предпазвайки Рамита със собственото си тяло и в този момент силен пукот разцепи нощта, а вратата към покоите на Мийрос се отвори с трясък, разбивайки се на стотици дървени трески, които обсипаха един от асасините с арбалет най-отпред. Тялото на хадишахиста полетя назад, разкъсано в порой от кръв.

Изсвистя арбалет и запрати стрела към тъмния коридор, но още в полета си тя се разпадна на парчета. Друг хадишахист изникна до вратата и вдигна острието си, а Казим издърпа Рамита настрани от там, когато Мийрос се появи на прага. Асасинът до вратата падна на колене, извъртя кинжала си и го заби в собственото си сърце, стоварвайки се настрани като чувал с брашно. Втори изстрел на арбалет изсвистя, но стрелата се разби със сини искри малко над Мийрос и поредният асасин започна да вие, разтрисан в спазми, докато сърцето му не се пръсна. Джамил нададе боен вик и размаха меча си. Острието срещна мощните защити на мага и хадишахистът полетя назад, разбивайки се в един от стълбовете в другия край на двора.

Мийрос се обърна към Казим и някаква сила притисна черепа му като в менгеме. Той изкрещя до Ахм и падна на колене, изпускайки Рамита от ръце. Мрак проби съзнанието му, разкъсвайки зрението му и той се свлече с крясъци.

Тогава Рашид се размърда и сграбчи Рамита. Мийрос спря на момента атаката си върху Казим и се извърна към мъжа, задържал съпругата му. Емирът свали маската си.

— Спри или ще я убия! — извика той и опря кинжала си в гърлото на Рамита.

Сега Казим успя да разгледа по-ясно Мийрос — не беше грохнал старец, а висок и внушителен, облечен в спалната си роба, а лицето му кипеше от ярост. В един ужасяващ миг той помисли, че старецът не го е грижа и ще остави Рамита да умре. С крайчеца на окото си долови как Джамил се опитва да се изправи, но левият му крак поддаваше. Кинжалът в собствената му ръка изведнъж се извъртя, насочвайки се към лявата му гърда, и той започна да се бори притихнал срещу него, без да възлага надеждите си — знаеше, че единствено уменията, които Рашид му бе дал, държат острието да не се забие в сърцето му.

— Не, съпруже, недей! — изстена умолително Рамита, спряла погледа си върху насочения към гърдите на Казим кинжал.

Тя беше паднала на колене, а Рашид, надвесил се над нея, бе опрял острието си в тила й.

— Ще го вкарам право в мозъка й, Мийрос — изрева Рашид. — Не можеш да ме подредиш, както онези. Ще я убия преди да си ме застигнал и тя и децата ти ще умрат.

Внезапно съзнанието на Казим се освободи и той изхлипа от облекчение, когато кинжалът падна на мраморния плод. Около тях се струпа прислугата, наблюдавайки безпомощно разигралата се сценка пред очите си. Зърна Хурия в сенките, застинала с ужас в очите. Бягай, сестричке!, подкани я мислено той с всички сили.

— Рашид Мубарак — изрева дрезгаво възрастният мъж, — пусни съпругата ми и ще те пощадя, за да се изправиш пред съда.

Рашид вдигна гордо глава:

— Не, Мийрос, тази вечер или тя, или ти ще умрете.

Той опря върха на острието си в гърлото й, готов да го прокара през кожата й. Казим едва сдържа вика си, когато очите й се изцъклиха, а тялото й се скова на място. Тя обгърна корема си, а по лицето й се стекоха сълзи.

— Избирай, Мийрос: още няколко жалки годинки, преди да те спипаме отново или деца, които да носят името и кръвта ти.

Погледът на Казим прескачаше от един на друг между тези двама отвратителни мъже, а сърцето му се бе качило в гърлото.

Кръвта от охлузените колене на Рамита се размазваше по мраморния под, докато момичето клечеше в краката на Рашид Мубарак. Беше притисната безпомощно, а кинжалът му предвещаваше смъртта й, но някак тя усещаше ледените стоманени съзнания на двамата магове: чувстваше се като притисната между два огромни скални блока. Но пред скритата мощ на съпруга й емирът изглеждаше нищожен и двамата добре съзнаваха това. Мийрос можеше да го смачка за секунди, но точно за тези няколко секунди Рамита и неродените й деца щяха да загинат.

<Рамита>, дрезгавият благ глас на Мийрос зазвуча в съзнанието й.

Тя трепна изплашена от гласа му. Интуитивно, тя оформи отговора си в мисъл.

<Какво да направя, съпруже?>

Чу я, можеше сама да усети контакта помежду им. Неусетно в нея пламна искрата на надеждата.

<Открила си гносиса си, великолепна ми съпруго! Гордея се с теб, но мила моя, засега трябва да го скриеш. Зарови го дълбоко в себе си.>

А на глас той произнесе:

— Как бих могъл да съм сигурен, Рашид, че няма да убиеш нея и неродените ми деца, когато умра?

Не знам как да го използвам, стенеше вътрешно тя. Защо не го открих по-рано…

— Че защо ни е да го правим? — отвърна Рашид с равен тон, но изведнъж гласът му изсвистя като камшик. — Спри веднага, стари човече, да не си посмял да докосваш мозъка ми!

Острието му се впи в кожата на Рамита и от тесния прорез бликна кръв, която се стече гореща по шията й.

Казим изстена, а Мийрос вдигна помирително ръка.

— Спрях. Не я наранявай.

<Съжалявам, мило мое момиче, трябваше да опитам.>

Лицето на Рашид беше като изковано от камък. Последвалите му думи прозвучаха като упражнявана дълго победоносна реч.

— Нямаме причина да нараним майката или децата. Тя е невинна, завлечена тук против волята си, заради презрените ти кроежи и извратените ти похотливи намерения. Ще я взема под своя опека. Децата ще знаят кой е бил баща им и защо е трябвало да умре. Ще носят името ти, докато израстват и те намразват още повече за всичко, което си сторил. Ще служат на Ахм по своя воля и желания. В това се заклевам.

Мийрос сведе поглед към Рамита с неразгадаемо изражение, но тя усещаше болката му.

<Толкова много съжалявам, дете мое. Но не виждам друг изход.>

<Не! Моля те, остави го да ме убие. Ти можеш да продължиш напред и…>

<Не, мила, това, което търсех, вече се сбъдна: създадох децата, които предвидих в пророчеството си. Останалото поверявам на теб.>

<Но…>

<Дете, съсипах живота ти, когато се омъжих за теб. И го направих, за да спася творението си — може би го обичам прекалено много, но успях да видя много добро в него, преди да настъпят Походите и направих всичко по силите си, за да върна онези времена. Моля те, прости ми.>

<Моля те, направи нещо, убий го…>

<Прекалено рисковано е. Рашид е много бърз и силен — ще си мъртва, преди да успея да го спра. Изходът, както той казва, е един: ти или аз.>

Гласът в съзнанието му беше смирен, като за някоя погребална реч.

<Предсказанията ми ме насочиха към теб и предрекоха един мирен свят. Не обещаваха, че и аз ще съм жив, за да го видя.>

Тя усети как парещи сълзи напират в очите й.

<Моля те, прости ми, че бях такава лоша съпруга.>

<Ти беше великолепна, мила моя, най-голямото щастие в старите ми години. Ти склони да се грижиш за един старец, когато много други биха се отвратили или ужасили. Обичам те повече от всичко друго, дори от моста Левиатан. А по този начин може би ще успея да спася и теб, и него.>

Той погледна спокойно Рашид и свали ръце.

— Много добре тогава, приемам. Ще защитаваш Рамита и децата ни, сякаш са твоите собствени съпруга и челяд. Приемаш ли?

Рашид се усмихна победоносно.

— Приемам, стари човече — очите му не се откъснаха и за миг от Мийрос. — Убий го, Казим.

Казим се изправи на крака и вдигна кинжала си. Няма милост за неверниците. И той не изпитваше никаква милост, не и към този извратен дърт козел. Подхождаше му да умре в спалната си роба, жалко и позорно. Той усети как силите и волята му се завръщат.

Прекосих пустинята и оцелях набезите на ингаширците. Учих се и се пречистих. Заблудих го и си легнах с жена му. Ще остана в историята като убиеца на Антонин Мийрос.

Възрастният маг се извърна и спря влажните си светли очи върху него с изгаряща сила.

— Значи ти си Казим, за който говореше тя. Дълъг път си извървял, момче.

— Млъквай, джадугара — изръмжа той.

Чу как Рамита изстена и видя как Рашид настръхва от вълнение. Изпита силен порив да се нахвърли на Мийрос, да го постави на мястото му за цялата разруха, която бе предизвикал с отвличането на Рамита, но сега животът им висеше на косъм. Имаше време само за една нападка, едно допълнително острие, което да забие в плътта му.

— Децата в корема й са мои — прошепна той и заби кинжала си под брадичката му, пронизвайки мозъка му. — Винаги е била моя.

Възрастният маг се свлече на пода като огромен бик, забит на кол.

Казим се наведе над тялото му. Сиво-син, едва видим облак дим се издигна над отворените устни на мага и Казим вдиша. В този миг нещо се вля в него — нещо силно и тялото му започна да реагира. Кожата му почервеня, мускулите му се разтрепериха, а сърцето му пламна в огън.

Ние не сме като маговете, беше му обяснила Сабиле. Първата душа, която погълнем, определя възможността ни да поемаме енергия и съответно гностичната ни мощ. А твоята първа жертва ще е най-великият маг в историята.

Ще бъдеш като Бог за нас.

Разнесе се писък — вой на неутешима скръб, който разкъса сърцето му, и той се извърна и осъзна, че беше гласът на Рамита: коленичила в краката на Рашид, по лицето й бе изписана цялата болка на този свят. Той я погледна объркано и пристъпи към нея, но когато тя срещна погледа му, като някоя мощна природна сила омразата и отчаянието в очите й го накараха да отстъпи назад.

В този миг обаче нещо друго връхлетя внезапно върху него: животът, спомените и силите на един Първонаследник. Смазаха съзнанието му и го разтрошиха като стъкло.

Антонин Мийрос се свлече и светът на Рамита се разпадна на парченца. Скръбта й изригна от гърлото й като рев на тигър. Когато Казим я погледна, тя видя срещу себе си един презрян демон на любовта, принц на Шайтан с противно победоносно изражение на лицето, и в този миг цялата й любов към него се превърна в омраза. Искаше всички те да умрат, заради хладнокръвните си манипулации, заради инсценираното прелъстяване, заради насладата им от убийството. Мразеше Хурия, за това, че си играеше така студено с Йос Клин и че след това го уби. Мразеше Казим, че се възползва от наивността й, за да разруши всичко, което бе обичала. А повече от всичко мразеше Рашид, кукловодът на това кърваво представление на сенките.

Тя се опита да се изправи и да докопа някое оръжие от земята — каквото и да е, с което да замахне срещу тях, когато Казим се вцепени и падна на земята, притиснал черепа си с ръце.

Но Рашид се извърна към нея и хвана челото й с ръка.

— О не, няма да стане, мръснородна кучко — озъби се той, а от дланта му с пукот се процеди мрак, който изгори безпощадно челото й, и забвението настъпи в непоносими болки. Светът се изгуби в тъмнина.

36.
Шейпшифтър

Теургическа магия

Това, което ме смущава, са смътните очертания на света на теургиста. Ако един човек може да подчини на волята си съзнанието на другиго чрез хипнотизъм, докъде тогава се простират силите му? Пред какви граници е поставен спиритуалистът, който може да напуска тялото си и да обикаля по света? Как можем да се защитим срещу някой, който се опитва да измами сетивата ни чрез илюзии? Какви са ограниченията пред мистика, който може да обвърже съзнанието си с чуждите, за да им предава информация или да извлича силите им? И как бихме могли да узаконим теургията?

Сенатор Финий ла’Пийел, Палас, 643 г.

Брокена, Джавон, континента Антиопия

юнисис, 928 г.

един месец до Лунния отлив

<Мийрос е МЪРТЪВ ли?>

Елена едва не изгуби контакта със съзнанието на мага, с който се бе свързала. Казваше се Файид, получистокрввен хебски маг от Ордо Коструо, който служеше в крепостта Крак ди Кондотиори.

<Да, господарке Анборн> мисловният глас на Файид трепереше, сякаш сам не вярваше на вестта, която съобщаваше. <Убили са го в дома му, заедно със съпругата му. Изнесли са телата им на централния пазар и са ги разчленили публично. Целият град се е разбеснял.> Елена премигна невярващо, докато умът й разсъждаваше трескаво. Антонин Мийрос е мъртъв?! Беше невъобразимо — човекът бе Първонаследник, един от истинските Благословени, последният оцелял. Придружавал е Кориний от самото начало преди шестстотин години. Беше част от тези земи също толкова, колкото и планината Тиграт.

<Файид, кой зае мястото му?> попита тя, мъчейки се все още да повярва на думите му.

<Никой, господарке. Сега Ордо Коструо сплотяват магистър Кардиен и Рашид Мубарак в обединено управление. Направиха изявление, че ще продължат делото на Мийрос. Колегите ми и аз трябва да се приберем в Йебусалим другата седмица, за да присъстваме на специално заседание.>

Елена прехапа устни. Щом Файид напуснеше крепостта, всички вести оттам щяха да секнат, а Крак ди Кондотиори щеше да остане без надзора на маговете, които бяха и основната причина той да се смята за непревземаем. Договорът с Ордо Коструо за охранители в горското укрепление бе в сила вече шейсет години: маговете там бяха крайъгълният камък на сигурността в Джавон.

<Файид, Сейра изпрати Лоренцо ди Кестрия към крепостта да доведе Солинда обратно тук.>

Любопитството в гласа му беше осезаемо. <И кога ще пристигне сър Лоренцо?>

<До броени дни. Как върви със Солинда?>

<Все така необщителна и притихнала е. Пълна загадка за нас. Понякога си мърмори на рондийски.>

<На рондийски ли?> Елена прехапа устни. <Но тя не знае и грам рондийски.>

Тя долови как Файид се замисли. <Както ви казах, господарке Анборн: пълна загадка.>

<Моля ви, изчакайте Лоренцо да дойде, преди да тръгнете, Файид. И се подсигурете добре. Настъпиха ужасни времена.>

Тя прекъсна връзката и остана загледана в купичката вода, замислена какво означаваше всичко, което се случва.

— Не е за вярване — прошепна Сейра. — Наистина ли Мийрос е мъртъв?

Елена най-сетне успя да склони Сейра да й проговори отново, макар че се събраха по принуда отново в кръвната кула. Разписали ежедневната документация, двете си отдъхваха с бокал червено вино в ръка — скарло от Рибан с плътен вкус. Сейра все още се държеше студено, но тази вест я разтърси.

— Всеки умира все някога — отвърна най-накрая Елена. — Цяло чудо си е, че оцеля толкова дълго, и то с толкова много хора, които го ненавиждат, пък и бил той Първонаследник. Не трябва да губиш кураж, Сейра.

Сейра й хвърли вледеняващ поглед:

— Не съм загубила кураж.

— Да, както не си загубила и сърцето си — измърмори Елена. — Сейра, защо прие предложението на Салим за брак? Защо не го обсъди със съвета си преди това?

— Защото едно забавяне щеше да е обидно за тях и да застраши всичко, за което се борехме досега — прехапа устни Сейра.

Посланиците си бяха тръгнали, оставяйки подарък на раздяла: сребърно колие, традиционен амтехиански накит за сгодени момичета от благороднически семейства. Сега стоеше около шията на Сейра, протривайки кожата й. На сватбения ден щеше да го замени със златно.

— Но…

Сейра я прекъсна с рязък жест:

— Преди всичко трябва да подсигуря оцеляването на Нести. Разбираш ли? Това е единствената ми висша цел — Сейра обви унило ръце около тялото си. — Сега сме като лисици в капан, но този брак ще ни даде възможността да се освободим.

Елена кимна натъжено. Но се надявах на повече за теб. Чувала съм за султанските хареми: досущ като свърталища на пепелянки, пълни с интриги и клюки, а ти там ще си ферангът, чуждият човек.

Сейра я погледна заговорнически през рамо:

— Може би Салим ще умре в Похода и аз ще съм свободна от обещанието си.

Елена потрепери от показната й коравосърдечност. Напомня ми прекалено много на Гървон — или на самата мен в миналото. Тя се принуди да преглътне съмненията си и смени темата:

— Потърсих Лоренцо с гносиса си. Ще се върне скоро със Солинда.

Сейра кимна леко, без да я погледне в очите.

Дали знае за връзката ми с него — да не би да ревнува? Rukka mio, не мога да се разправям и с това…

— Наскоро не е имало убийства в крайните квартали — съобщи тя, отново сменяйки темата. — Патрулите ни може би са накарали Гървон да се оттегли.

— Но не сте го открили — отвърна привидно разсеяно Сейра.

— Не, съжалявам. Не съм си и помисляла, че ще можем да го намерим толкова лесно — тя се опита да прозвучи обнадеждаващо. — Но все пак има някои следи, по които да се водим и едно разкритие, което да обсъдим.

Сейра вдигна поглед предпазливо, заинтригувана:

— Слушам те?

— Става дума за убийството на Фернандо Толиди. Съществува едно гносис учение, наречено некромантия, което се занимава със свързването с мъртвите.

Сейра премигна и вдигна ръка да направи свещения знак на Сол за защита от злото.

— И какво за него?

— Ще се ужасиш ли, ако ти кажа, че изрових тялото на Толиди и му направих некромантско заклинание, за да разбера, кой го е убил? Душите често запазват в съзнанието си следи от последните мигове преди смъртта си. Трябваше да разбера дали и Толиди ги е съхранил и дали може да ни отведе към убиеца му.

Сейра я изгледа разтревожено:

— Никога не си ми казвала подобно нещо. Свещениците щяха да го заклеймят — тя прехапа горната си устна, наведе се напред и прошепна. — Разбра ли нещо?

— Не много — спомените на една мъртва душа за собствената й гибел обикновено са доста объркващи, могат да преминават от реалност в измислица. Видях замъгления образ на бледо слабо момче с червена коса. Но също така зърнах и Фернандо със Солинда, но и онова момче и Солинда носеха все една и съща нощница. Колкото повече размишлявам, толкова повече се убеждавам, че странният младеж и Солинда са били един и същи човек.

— Какво? — Сейра се поизправи. — Как така един и същи?

Елена потри брадичката си.

— Ето какво мисля, Сейра: спомняш ли си предсказанията ми от преди няколко седмици отново тук? А помниш ли гущера и монетата?

— Тогава ми каза, че гущерът означавал някакъв шейпшифтър, а монетата — корупция.

— Точно така, но може да има и друга интерпретация. През последното десетилетие се появи един шейпшифтър, който се ползва с недотам добра слава и е познат просто като „Койн“.

Сейра ахна:

— Шейпшифтър ли? Да не искаш да кажеш, че…?

— Че Солинда, която изпратихме в Крак ди Кондотиори, може и да не е Солинда ли? Че може да е Койн? Да, тъкмо това казвам.

Сейра вдигна ръце към устата си.

— В името на Сол и Луна, какво ли не правите вие, маговете — изравяте мъртвите, приемате чужд облик… — гласът й секна, но изведнъж тя изрече с мъртвешки шепот. — А къде е истинската Солинда?

Елена сведе безсилно глава:

— Не знам. Обикновено шейпшифтърите не оставят живи хората, чийто облик приемат.

Сейра я изгледа кръвнишки с влажни очи и тя побърза да добави:

— Толкова съжалявам, Сейра. Вярно е, ние маговете правим ужасни неща, признавам. Но всичко, което правя аз, е за теб: кълна ти се.

Сейра се замисли дали да не отвърне с някое хапливо подмятане, но се отказа.

— Кога ли се е случило? — попита тя, избърсвайки очи.

— Може би в деня, когато са убили баща ти. Помниш ли, че ни казаха как отношението й се е променило тогава? Ние си го обяснихме със сътресението, което е изживяла, или с влиянието на гносиса на Гървон, но е възможно просто още оттогава Койн да е приел облика й.

— Но ти постави на разпит Солинда, преди да я изпратим в крепостта…

— Да, така е, но Койн е много силен, възможно е да не съм усетила присъствието му, а освен това и е най-умелият шейпшифтър на всички времена. Морфическият гносис е наистина сложен: мнозина не могат да променят пола си или пък да останат в даден облик за прекалено дълго време. Койн очевидно владее и двете: той или пък тя — никой не знае, спомогна за убийството на бившия херцог на Аргънди и изкачването на настоящия на трона. Койн е легенда сред маговете.

Сейра се намръщи, мислите й се бунтуваха:

— И последните спомени на Фернандо бяха за мъж, облечен с нощницата на Солинда? Разбрал е за истинския й облик — за това ли са го убили?

— Поне съвпада с информацията, която имаме. Става трудно да поддържаш чуждия облик, когато изпитваш силна болка или удоволствие, така че може би по невнимание Койн се е издал или издала пред Фернандо и паникьосвайки се, го е убил или убила, за да покрие следите си. Доколкото разбрахме, Гървон е защитавал Солинда след смъртта на Фернандо. Може би тъкмо защото всъщност е бил Койн?

Сейра отново обви ръце около себе си тревожно.

— И тогава ти „спаси“ Солинда…

— Именно. В нощта, когато нападнахме Брокена, открихме някого, за когото предположихме, че е Солинда. Беше в несвяст — но един умел шейпшифтър може да запази облика си, дори докато спи. Учудих се как е оцеляла при падането на кулата, но всъщност един маг със силни защити и малко късмет може да успее. Оттогава Койн попадна в ръцете ни и от страх да не я разкрием се държеше враждебно, за да я изпратим надалеч. Поставих й оковаваща руна, с която я затворих в тялото на Солинда и изведнъж тя остана безпомощна в Крак ди Кондотиори — място, от което дори Гървон не би могъл да избяга…

— А сега ще доведем Койн обратно тук.

— Да, ако е наистина Койн. Това все пак е само предложение, Сейра, но ако наистина е Койн, Гървон със сигурност ще се опита да я спаси — Елена сбърчи чело, потънала в мисли. — Може би ще можем да се възползваме от това.

— Как?

— Можем да използваме Койн за примамка да подмамим Гървон. Ако Солинда наистина е Койн, мога да използвам разобличаваща техника, на която и най-умелият шейпшифтър не би устоял. Ще я разкрия.

— А какво ще правим с Гейл и наемниците му?

— Гървон ще разбере, че Солинда е тук. Надявам се, че засега няма информация, или Лоренцо ще попадне в голяма опасност — тя прехапа тревожно устни. — В момента, в който пристигне тук обаче, до не повече от половин ден, Гървон ще е разбрал. Ако Солинда наистина е Койн, той ще е принуден да предприеме действия.

Сейра изглеждаше все по-напрегната, но вдигна глава към Елена:

— Тогава какво ще направим — ще обградим Солинда с цяла армия войници?

— Не, само ще ми пречат. Добре обучена група магове може да избие и стотици. Всички ще умрат или ще бъдат насъскани срещу нас. Ще ми е по-сигурно да съм сама: при гносиса една добре изградена защита често може да противостои на силна атака. Ако успея да пречупя Койн и след това задържа Гървон, докато изправим шейпшифтъра пред съда, ще хвърлим един цял народ веднага в шихада, а в този момент Гървон ще трябва да се прибере у дома. А ние ще спечелим.

Сейра я изгледа преценяващо:

— Можеш ли да направиш такова нещо?

Елена се усмихна заговорнически:

— Ще трябва да изляза от кръвната ни стая и да се подготвя за пристигането й. Ще изолирам Нефритената кула от останалия дворец и ще подготвя защитите за приковаването на Койн. Стаята ми за тренировки ще е идеална — единственият вход е от долната стая и ще успея да му поставя защити. Ако двамата с Тими останете вътре и вратите на кулата се охраняват и защитят с гносис, никой няма да може да влезе без моето или вашето разрешение.

— Ти, Солинда, Тими и аз — сами — повтори глухо Сейра с блуждаещ поглед.

— Точно така! Не мога да си позволя да ви оставя далече от мен, когато разпитвам Солинда, защото Гървон може да се опита да се добере до вас — Елена добави насърчително. — Ако искаш мога да оставя Лоренцо при вас, за да ви пази.

— Ти и Лоренцо — усмихна се вяло Сейра. — Моите защитници.

Вътрешните порти изтрополиха глухо и четири впрегнати коня пристъпиха в двора, теглейки затворнически фургон. Беше саббота, шести ден от юнисис и Солинда се завърна. Ако наистина бе Солинда.

— Доня Елена! — Лоренцо пришпори коня си и нахлу във вътрешния двор, а сърцето на Елена прескочи в гърдите, но неговата усмивка изглеждаше някак насилена. Изглеждаше напрегнат и неспокоен, докато слизаше от седлото си. Тя копнееше да изтича при него, но наоколо имаше прекалено много хора — всички членове на регентския съвет стояха на откритата площадка и наблюдаваха съсредоточено.

Лоренцо се поклони тържествено.

— Какви са нарежданията оттук насетне? — попита той, а в гласа му се прокрадна напрежение.

— Отведете я в Нефритената кула — нареди Елена.

Цяла седмица я беше подготвяла за задържането на Солинда или потенциалния шейпшифтър.

— Оставете я на входа, поставила съм защити на вратата.

Лоренцо се поклони отново покорно, извърна се и тръгна след затворническия фургон, който затрополи по стълбите. Елена огледа чакащите съветници, питайки се дали някой от тях бе тайно обвързан с Гървон. Пита Розко се занасяше със Сейра. Граф Инвейльо стоеше до проповедник Акмед — това беше странна двойка. Дон Франческо Пердонело също се навърташе наоколо, макар Елена да не си спомняше да са го викали. Любопитство и враждебност се насочиха срещу фургона — Солинда бе предала всички им.

Фургонът спря, стражарите отключиха вратите и издърпаха слабичко момиче в чисто бяла дълга риза. Дългите й златисти коси стояха мазни и прилепнали. Белезниците на ръцете й и оковаващата руна около нея, която Елена сама бе поставила, хвърляха силен отблясък в гностично усиленото зрение на жената маг. Тя пристъпи и очите на момичето се заковаха в нея. Бяха зачервени, сякаш бе плакала непрестанно, а свирепият им поглед беше мрачен.

— Добре дошли отново в Брокена, princessa — заяви Елена с равен тон.

Солинда не отговори, дори не я погледна.

Сейра се присъедини към тях и се обърна с хладен тон към сестра си:

— Добре дошла вкъщи, сестричке — прошепна тя и изчака. — Няма ли да ми отговориш?

Солинда не вдигаше очи от земята, не оставяше шанс за контакт или отговор.

Сейра въздъхна и се обърна към Елена.

— Можеш да я отведеш.

Елена пристъпи пред Солинда, хвана я под брадичката и вдигна главата й, а погледите им се изравниха. Тя се вгледа в очите й, претърсвайки съзнанието на принцесата с гносиса си. Страх… унижение… терзания… тъга… Дотолкова успя да извлече. Подобни повърхностни мисли можеха и да са истинни, но можеха и да са маска, сътворена от едно добре тренирано съзнание. Налагаше се да премине отвъд тях, за да установи със сигурност с кого или с какво си имаше работа.

Сейра се обърна към събралите се съветници:

— Господа, Елена ще се заеме със сестра ми в Нефритената кула. Няма да допусна никого вътре, докато не получа изричното й позволение — тя вдигна ръка, за да изпревари всякакви въпроси. — Елена казва, че има някаква опасност. Това е нейното поле на познания и ние отстъпваме пред волята й.

Елена хвана Солинда за раменете. Закрачиха към кулата, когато тя дочу дрънчене и стъпки и хвърли поглед през рамо.

— Не, Лоренцо. Сама ще се заема.

— Какво става? — той вдигна поглед към притъмнялата постройка. — Защо в твоята кула? — гласът му звучеше необичайно, сякаш не бе проговарял и за миг по целия път до крепостта и обратно.

Движеше се сковано, от характерната му елегантност нямаше и следа. Пътят на връщане сигурно е бил дълъг и труден.

— Ще те видя ли довечера?

Елена поклати неохотно глава:

— Съжалявам, Лоренцо. Утре ще се видим — отвърна тя и продължи напред, придърпвайки Солинда след себе си.

Извърна се, за да го погледне, преди да затвори вратата, но не можа да разчете изражението му. Влязла в кулата, тя заключи вратата и активира защитите си. Солинда я наблюдаваше с присвити очи. Когато мрежата от светлина избледня за простото око, Елена се извърна към момичето и попита спокойно:

— Е, принцесо, ще трябва ли да ви нося по стълбите?

— Защо ми причиняваш това? — попита Солинда.

Тонът на гласа й е правилният, но не и думите. Солинда никога не се е изразявала така.

— Нагоре, Солинда. Хайде, качвай се!

На площадката на първия етаж Елена хвърли поглед към малка стая в преддверието. Вратата към кралските покои вече бе залостена и защитена, а Сейра държеше единствения ключ, който Елена бе пригодила и към защитите си. Сейра и Тими щяха да спят в тази стая, в безопасност, близо до Елена.

Стаята на върха на кулата беше разчистена, а Бастидо бе прибран към стената, където стоеше безмълвно, като че ли сърдит, като захвърлен домашен любимец.

В средата на стаята димеше мангал. Няколко ръжена стърчаха от въглищата и краищата им лъщяха нажежени. Имаше и сламеник, но Елена, сякаш го пренебрегна и изправи Солинда до стената. Остави белезниците на ръцете й — по тях личаха задържащите заклинания на Файид, и прикачи една верига към тях. Собствената й оковаваща руна също я държеше под контрол.

— Какво правиш? — попита момичето с разтреперан глас, дърпайки се в оковите си. Започна да плаче.

— Стаята е звукоизолирана, така че никой навън не може да те чуе — отбеляза Елена с подчертана досада в гласа си.

Солинда спря да хлипа така бързо, както бе и започнала.

Елена срещна погледа й.

— Ако наистина си Солинда, тогава съжалявам, че трябва да те подложа на това, но не мога да си позволя да поемам риск, когато става дума за живота на Сейра и Тимори — тя въздъхна, този път наистина отегчено. — Разпитвала съм затворници и преди. Не ми е приятно да причинявам болка, но ако се наложи, ще го направя.

— Аз съм Солинда! — момичето изглеждаше истински изплашено, но това не доказваше нищо.

— Може би. Скоро ще разберем.

Тя извади монета от джоба си и я подхвърли пред лицето на момичето, наблюдавайки как очите му се присвиват. Усмихна се леко, прибра монетата и се пресегна към челото й. Изля пулсираща гностична енергия през върха на пръстите си и бавно премахна оковаващата руна. Следеше много внимателно реакциите на момичето, отбелязвайки слабото отпускане на тялото й, небрежното потрепване на ръцете й и погледа в очите й.

О — може би наистина съм права?

— Е, princessa — тя се извърна леко и махна към мангала, а пламъците заискряха по-силно в отговор. Елена подпря ръце на стената от двете страни на главата на Солинда и се вгледа в очите й.

— Ето какво ще направим. Ще взема един от онези нагорещени ръжени, които виждаш ето там и ще го притисна в корема ти. Плътта ти ще запращи и ще се изпържи, причинявайки ти агония като никоя друга досега. Ще използвам гносис, за да те държа в съзнание, за да можеш да усещаш всичко. Болката ще даде воля на отговори, които не можеш да контролираш, червата ти и пикочният ти мехур ще се изпразнят. Ще пищиш като цяло войнство демони. Ще изгубиш себе си напълно и тъкмо в този миг ще узная коя си всъщност.

— Ти си побъркана, Сейра ще нареди да те обезглавят!

Елена махна с ръка и един от ръжените долетя в ръката й. Велики Кор, нека да съм права…

Тя вдигна горещия край към очите на момичето…

… и в този миг лицето на принцесата се измени. От устните й се процеди гърлен рев и тя се замята неистово и нападателно, оголвайки остри искрящи зъби, които за миг се удължиха до няколко сантиметра. Право в десетката! Елена почти очакваше нещо подобно и се хвърли настрани, когато от устата на момичето изскочи език, покрит с шипове и се изстреля към нея. Удари се в защитите й и се отдръпна.

Свирепото лице съскаше и ръмжеше безсилно, езикът му се мяткаше, а ръцете и краката на създанието, изведнъж напращели от мускули, обтегнаха веригите около тях. От белезниците хвърчаха искри, докато задържащите руни пречеха на шейпшифтъра да се освободи от хвата им, но Елена съзря как тя се опитваше неистово да се измъкне, втечнявайки краката си, но така и не успя да се изхлузи. Шейпшифтърът се изплю в безпомощен гняв.

Елена завъртя ръжена в ръка.

— А ти си Койн, предполагам? — Елена изрече заклинание за неутрализиране, за да попречи на морфическия гносис на затворничката, и засили магическите окови. Стремежът на шейпшифтъра да се измъкне стана по-вял. Ризата й се разкъса и изпъстри в алено от кръвта, отделила се при опитите й да измени облика си, но не можеше да се освободи.

Затворничката притихна смутено победена, а изпъкналите й допреди секунда мускули се изпариха, разкривайки едно ново тяло: слабо, измършавяло и необичайно безполово. Изтощена червена коса прилепваше потна към кокалест череп и бледни очи блестяха под тънките й вежди. С отработено движение Елена постави нова оковаваща руна, заключвайки новия й облик: това бе истинният облик на затворничката й и последният лик, който Фернандо Толиди бе видял.

— Чакат те големи неприятности, кучко — изстена затворничката.

— Не колкото теб — тя вдига горещия край на ръжена към очите на пленничката си, достатъчно близо, че да я накара да се свие от страх. — Е, как да се обръщам към теб?

— Казвам се Койн — призна шейпшифтърът и отмести поглед настрани.

Койн, легендарният шейпшифтър: мъж или жена, без възраст: съвършената предразположеност към един от най-взискателните и придирчиви проявления на гносиса — съвършенство на формата, за което се изискваше дори малко лудост, за да го притежаваш. Безбожно и всеславно високи тарифи на работа и връзки до върховете на обществото. И до самия връх.

— Какво правиш тук, Койн? Как си е позволил Гървон да те наеме?

Момичето? Жената? Мъжът? — се намръщи надменно.

— Покровителят ми искаше мисията на Гървон да е успешна. Повериха ме на Гървон за мисията му.

Връзка по линията на империята, значи. Елена потуши страха, породен от тази мисъл, и се съсредоточи върху пленницата си. Койн можеше и да е изкусен шейпшифтър, но изглеждаше емоционално нестабилна и напълно ужасена от физическото нараняване, от болката. Елена въздъхна облекчено: страхуваше се, че ще й се наложи да измъчва някой неиздаващ нищо фанатик, за да получи истината. Койн изглеждаше в готовност да проговори с много малко намеса от нейна страна.

— Кажи ми всичко за себе си, Койн: коя си, името ти, полът ти. На колко си години, кои са родителите ти, какво можеш и не можеш да правиш? И къде е истинската Солинда?

— Посмей да ме докоснеш с онова нещо и покровителят ми ще дамгоса душата ти за цяла вечност — изсъска Койн, наблюдавайки искрящия ръжен с ужасена дързост.

— Сега обаче това няма да ти помогне, нали? — Елена насочи ръжена към корема на Койн, приближавайки го на по-малко от сантиметър до кожата й. — Щом разбрах, че си ти, а не истинската Солинда, всяко угризение у мен се изпари, така да се каже…

Койн не откъсваше очи от ръжена, потеше се обилно и се тресеше във веригите си. Изкрещя с треперещ глас:

— Майка ми ще те убие!

Майка ти?

Койн се опита да се успокои, да погледне непоколебимо пред Елена, но не можеше да свали очи от нажежения метал.

Елена все пак никак не искаше да наранява Койн, но мисълта за съвсем леко унижение може би щеше да свърши работа…

Тя се пресегна и доближи ръжена до разкъсаната риза, която се стопи лесно, разкривайки кокалестото тяло и дори ситни, но безпогрешни очертания на гърди. Елена премигна невярващо, а погледът й слезе надолу към присвит пенис без скротум, на мястото на който имаше странно разцепен венерин хълм.

Пресвети Кор…

Шейпшифтърът не беше нито мъж, нито жена. Беше и двете.

Хермафродит… нищо чудно, че може да приема облика и на двата пола… Пресвети Сол и Луна! И в този миг неохотно, огромна доза съчувствие обля Елена: Какво ли е да си така деформиран и с чистокръвен гносис…

Елена се извърна, потресена. В Ронделмар се провеждаха представления с изроди, където за забавление се излагаха на показ хора с родилни дефекти, но подобен дефект върху тялото на маг — следствията вероятно бяха отвратителни.

— Нагледа ли се? — попита саркастично в своя защита Койн. — Развълнува ли се, кучко?

Елена се обърна:

— Не знам какво да кажа — отвърна прямо тя.

Лицето на Койн се изкриви от презрение:

— О, така ли било — колко шибано човечно от твоя страна.

Елена попи челото си, размишлявайки. Какво ли е да си такъв? Но ако сега проявя милост, рискувам прекалено много, по дяволите.

— Къде е Гървон Гейл? — попита тя спокойно.

Койн се изплю към нея, а тя вдигна ръжена, готова да го използва, когато откъм вратата се дочу глас:

— Елла?

— Изчакай малко — провикна се тя, но Сейра се появи на вратата, стиснала ключа в ръка. Замръзна на място, когато съзря, че голото слабо тяло, приковано към стената, не е на Солинда. Тя плесна ръка през устата си:

— Пресвети Сол и Луна!

— Това е шейпшифтърът, за когото предполагахме — обясни глухо Елена. — Това е Койн.

— Тогава къде е Солинда? — попита Сейра, докато оглеждаше недоумяващо странното създание в окови.

— Все още не знам — отвърна Елена и добави твърдо. — Сейра, наистина не мисля, че трябва да виждаш това.

Сейра отмести поглед към нея, а след това към ръжена в ръката й и се отдръпна леко. Преглътна и скръсти ръце пред гърдите си.

— Трябва.

Елена поклати глава.

— Не, изчакай ме долу, моля те. Ако изложим на показ един шейпшифтър пред Дом ал-Ахм утре, цял Джавон ще се вдигне на шихад и мисията на Гървон да държи страната ни настрана от войната ще се провали безвъзвратно — а да не говорим за тайните, които това създание крие. Вече е късно днес, но утре ще можеш да покажеш Койн на народа си и хората ще последват безусловно заповедите ти.

Сейра я гледаше настоятелно, свивайки юмруци с пребледняло лице.

— Гейл ще се опита ли да ни спре?

— Ако е разбрал, че тя е тук, най-вероятно — да. Но ако не знае, още по-добре! — тя усети назряващо победоносно чувство, но го потисна. Нощта все още беше пред тях. — Въоръжените стражари по местата си ли са?

Сейра кимна.

— Дворът е пълен с войници на Нести, всички входове са запечатани — тя размаха ключа в ръката си. — Само аз мога да допусна когото и да било сега.

Елена кимна.

— А Лоренцо?

— Долу е — Сейра присви леко очи. — Елена, да не би двамата с него да сте повече от приятели?

Елена я погледна, недоумявайки откъде изникна този въпрос. Усещаше нотка на изпитание в него…

— Сега не му е времето и мястото за това, Сейра. Двамата сме колеги, чиято работа е да защитават теб и Тими.

— Така ли? — попита Сейра със съмнение в гласа.

Елена затвори очи. Нямам време за подобни работи. Отвори ги и погледна Сейра. По-късно ще й кажа цялата истина.

— Моля те, Сейра, трябва да разпитам това създание тук.

Сейра отмести поглед към Койн.

— По-добре щеше да е Кориний никога да не се бе раждал — заяви студено тя.

Елена кимна в съгласие.

— Понякога и аз си го мисля — призна си тя.

Сейра заотстъпва със смутен поглед и излезе от стаята.

Елена я проследи с очи, разтревожена от последния им разговор. Изисквам толкова много от нея — прекалено много. А тя е само на осемнайсет, да ме вземе Кор. Но всичко ще свърши утре. Щом Джавон се обвърже с шихада веднъж завинаги, играта ще приключи и каквото и да направи Гървон, няма да е от значение. Ще бъде принуден да отстъпи и да си отиде — тогава и аз ще си тръгна, за да може отмъщението му да е насочено само срещу мен.

Тя се извърна обратно към хермафродита, борейки се вътрешно със съчувствието си към това странно създание.

— Добре, Койн, време е да си поговорим.

Шейпшифтърът изгледа плахо ръжена и с насълзени очи прошепна:

— Ако не ме нараняваш, ще подсигуря безопасността ти. Покровителят ми може да те защити.

— Така ли? — Елена върна ръжена в мангала и постави ръце на бедрата си. — Така да бъде, давам ти шанс да си откровена с мен. Кажи ми: кой е покровителят ти?

— Императрицата майка Лучия — отвърна Койн. — Тя е моя майка.

Елена седеше на земята, подпряла гръб на стената, загледана в умиращия пламък в мангала. Прикована на отсрещната стена, Койн дремеше неудобно. Елена я уви с одеяла, за да не й е студено, но за да й върне и малка част от достойнството й.

Пресвети Кор, това създание е дете на Императрицата майка, мислеше си тя, все още във вътрешна борба със себе си да приеме всичко случващо се. Койн — поначало наречена Ивет, въпреки двуполовостта си, беше дете, пазено в тайна и известно на много тесен кръг хора. Беше зачената в кръвосмешение и най-вероятно затова се бе родила такова обезобразено изчадие: баща й беше покойният брат на Лучия — Хенри Фастерий, а семейният позор бил дълбоко заровен. Но Койн се превърнала в маг с огромни и изключително специфични сили, била прекалено ценна просто да я ликвидират.

Елена беше права: Койн бе заместила Солинда, но когато загубила контрол по време на секса с Фернандо Толиди, го убила, за да запази тайната си. Койн твърдеше също, че не знае дали истинската Солинда е жива, или не, или какви са плановете на Гървон. Вероятно дори са го изхвърлили за постоянно от играта. Но сега… имаме страшна разменна монета! Ако попадне в правилните ръце в Палас, подобна информация би могла да срине династията Фастерий-Сакрекьор.

Мислите на Елена препускаха, докато оценяваше различните възможности. Нощта преминаваше бавно. Тя бе зазидала прозорците с тухли, за да не могат да влязат въздушни магове и бе покрила със защити цялата повърхност на кулата, за да я предпази от нападение с оръдия. Вратите бяха защитени със заклинания, магически защити и гностични клопки, така че в този момент Нефритената кула беше най-непревземаемото място в цяла Брокена. Но кой би могъл да знае с какви средства разполага Гървон?

Часовете минаваха. Тя усети залязването на луната и далечната пулсираща сила, идваща с изгрева — развиделяваше се, а врагът все още не бе предприел нападение. Може би Гървон все пак не знае, че Койн е тук? Може би наистина съм с една стъпка пред него този път…

По стълбите се дочуха стъпки и дръжката на вратата се завъртя. Елена се изправи и отиде до вратата.

— Сейра, ти ли си?

Вратата се отвори. Не беше Сейра. Пред нея стоеше фигура в мантия и с железен кръстат жезъл на велик магистър от Инквизицията в ръка. Невъзмутимото му лице остана безизразно, докато съзнанието му обхождаше стаята без очите или главата му да помръднат, с впит в Елена поглед.

Велик магистър и следователно Първонаследник — но въпреки това щях да усетя, щом пристъпи защитите ми… значи някой го е пуснал вътре…

Винаги трябва да имаш план — но как бих могла да планирам подобно нещо?

Великият магистър махна с пръст и мощна вълна изхвърли Елена към стената. Тя се извъртя във въздуха и се оттласна с крака от тухлите. До нея Койн също беше затръшната в стената и изпищя без звук; безпомощна в оковаващата я руна.

Отблъснала се от стената, Елена се превъртя в салто, стъпи в центъра на стаята и остави своя проекция там; след това притича в ляво и изстреля енергиен лъч, задействайки в това време и шестте арбалета, които бе провесила с жици от тавана. Всеки арбалет се насочи към инквизитора, но той вдигна жезъла си и без да обръща внимание на илюзията на Елена, без усилие се предпази от гностичния й лъч.

Запрати втора енергийна вълна в нея, затръшвайки я в стената, но този път тя се удари лошо и въздухът от дробовете й се изби със силен рев на болка. Ребрата й изпращяха. В този миг, докато се опитваше да се изправи на крака, срещу нея се понесе огнена вълна и тя се хвърли настрани. Горещата струя близна рамото й и овъгли тухлите на единия от зазиданите прозорци.

Шестте арбалета изстреляха наведнъж, забивайки немощно стрели в защитите на мага, но преди Елена да успее да задейства презареждането им, той запрати огнените си пламъци по тях, тетивите им изпращяха, а дървото им се запали. Елена се спусна отново, с по-бързи движения и меч в ръка. Нови огнени вълни преминаха през поредната й проекция и лумнаха в празното пространство. Обгърна се в тъмнина и се устреми към него.

Да видим дали знаеш как да се биеш…

Но тя така и не стигна близо до него — той се извъртя право срещу нея и прониза прикриващото й заклинание така изкусно, че тя най-сетне осъзна, че през цялото време той я бе проследявал. Той вдигна разтворената си длан и я затвори рязко, а въздухът около Елена се вледени, притискайки я като в огромен юмрук, който я вдигна и запрати с главата напред към тавана.

Мазилка и дърво се разбиха в защитите й и тя се сгърчи безпомощно, но не можа да намери опора и изтрополи с крака напред върху каменния под преди да успее да преобразува защитите си. Десният й глезен се разтроши в изблик на нажежена до бяло агония, която се разнесе по цялото й тяло. Мечът излетя от ръката й и тя се просна на земята като премазана буболечка.

С пълно задоволство, разляло се по лицето му, Първонаследникът отново вдигна дясната си ръка, докато тя се мъчеше да си поеме дъх сред мъглата от болка, изправи я във въздуха я и я запрати към най-далечната стена. Лявата й лопатка изпука при удара в камъка. Главата й се оттласна силно и стаята пред очите й изчезна в звездички за няколко секунди, докато тя се влачеше безпомощно, все още борейки се за въздух. Над нея Койн наблюдаваше със злорада усмивка, а инквизиторът се приближи с бавен ход, сякаш съперничката му представляваше заплаха за него колкото някоя дребна мишка или изобщо никаква.

Последен опит…

Тя освободи оковаващата руна на Койн…

… и скочи…

… но не с потрошеното си тяло, а с душата си…

Внезапно картината пред погледа й се промени: сега тя висеше от стената в гностично подсилени окови, гола в необичайно тяло и наблюдаваше одеялото на пода, което въздушният гносис на инквизитора бе изметнало от нея. То лежеше до едно безжизнено тяло: собственото тяло на Елена. Тя усети смущението на Койн от натрапването й — шейпшифтърът се опита се да й противостои, но отчаянието и дългогодишният опит на Елена надделяха над нея.

Инквизиторът — Койн го познаваше като Фраксъс Таргон, се обърна към нея, щом видя, че тялото на Елена Анборн се отпусна безжизнено. Вдигна ръка и оковите около китките на пленницата паднаха. В очите му най-сетне се прокрадна някаква емоция: загриженост за детето на Императрицата майка Лучия.

— Ивет — обърна се към нея той и се наведе да вдигне падналото одеяло, за да я покрие с него.

Пипнах те.

Елена установи пълен контрол над тялото на Койн за достатъчно дълго време, в което да превърне ръката й в назъбен с безброй шипове остър кол и да го прокара през гърдите на инквизитора. Той ококори широко очи, втренчил се в лицето й, докато острието проби кожата и тъканта между ребрата му, за да си прокара път до пулсиращия мускул под тях.

И тя изтегли.

Все още туптящото сърце на инквизитора излезе от гърдите му, набучено на окървавената, остра като нокът ръка на Койн, и той се сгърчи — по лицето му се изписа недоумение и ужас, пръстите му търсеха да се вкопчат в живота, а очите му се разкапваха докато се пресягаше да си вземе обратно сърцето. Койн изрева в собственото си съзнание, борейки се за контрола над тялото си с подновена настойчивост.

Този път Елена не оказа съпротива…

Тя отпусна хвата си и в следващия миг бе обратно в собственото си разбито от болка тяло, вдигайки поглед от земята към Фраксъс Таргон, който запрати лъч енергия с безжизнената си ръка към незащитеното лице на извратеното дете на Майката императрица. Писъкът на хермафродита се изгуби насред пукота на експлозията от заслепяваща светлина.

Великият магистър потърси сгърченото си сърце, но не успя да го улови, когато се изхлузи окървавено от ръцете на Койн и се плъзна с влажен звук върху пода. Таргон се стовари на земята до него, с ръце, притиснати в празната дупка в гърдите му, а Койн падна до него, разтърсвана от спазми и резки конвулсии, гърчейки се като червей, докато не утихна неподвижно.

Главата на инквизитора се завъртя на една страна и очите му се вгледаха безжизнено в Елена. Тя се усмихна мрачно. Маговете можеха да понасят много рани, но не и загубата на сърцето или главата си.

Довърших те, негоднико…

В този миг усещането за умора в собственото й потрошено тяло взе превес, болката я заля като вълна от разгоряващ се мрак, който се търкулна и я понесе със себе си към забвението.

Стъпки. Тя вдигна глава в полусъзнание. Лоренцо… Слава богу!

Той изтича и се наведе над нея, а тя се пресегна с гносиса си, да докосне добре познатото й съзнание.

И срещна някого другиго.

Не!

— В името на Кор, как така си жива!? — възкликна магът в тялото на Лоренцо на рондийски, вглеждайки се в съсипаните тела на Фраксъс Таргон и Койн, и въздъхна в удивление. — Невъзможно!

Не — не след всичко, което понесох!

„Лоренцо“ извади кинжала си. Проблесна сребро и той го прокара леко от дясно наляво по гърлото й. Тя се размърда безсилно, втренчена в рукналата кръв, оплискала гърдите и лицето му, докато той я притискаше към земята. Ръцете му се стрелнаха към шията й, когато краката й се размърдаха конвулсивно — бедрата й се разтрепериха неконтролируемо, а съзнанието й крещеше: <Сейра, Сейра!>

— Елена Анборн — засмя се злокобно „Лоренцо“, — беше толкова близо и въпреки това така грешеше — той я погали по бузата. — С Гървон причакахме любовника ти, докато се връщаше от крепостта. Позна ли ме?

Той се засмя и отвори уста, а от нея се подаде главата на некромантски скарабей и се скри отново.

— Да, аз съм Рът Сордел.

Тя хвърли всичките си останали сили в опитите да спре кръвта от отворената рана на гърлото си и да поеме дъх през прерязаната си трахея, но Сордел се ухили и издърпа ръката си от раната, а прясна кръв се разплиска, докато Елена хриптеше и клокочеше в последни опити да диша.

— Не, не, без да се изцеляваш. Време е да умреш, Елла. Омръзна ми да свиря втора цигулка заради теб. С курвенските ти номера можеше и да си по-важна за Гървон, но аз винаги съм бил по-добрият маг.

<Гървон!>

— О, не си го и помисляй! — намръщи се Сордел, придавайки страховита злоба на лицето на Лоренцо. — Няма да ти дам възможност да молиш за милост. Той ще те намери мъртва, без да изпита угризения.

Сордел избърса острието си в бедрото й, изправи се и заби крак в корема й, а изцелителният й гносис се разпадна в поредния прилив на силна болка.

— Сбогом, Елена. Сега можеш да умреш.

37.
Под повърхността

Генерал Лирой Роблър

Лирой Роблър вече е на преклонна възраст през 909 г., когато страната му го отзовава на война, но е ветеран от Първия поход и е спечелил уважението на народа си. По време на Бунта в Норос уважението се превръща в преклонение, а генералът жъне победа подир победа срещу сравнително по-многочислената армия на Ронделмар. Без нито една загуба на бойното поле, генерал Роблър се превръща в бойния флаг на Норос и единствено, когато той сваля меча си, страната се обявява за победена.

Магнус Грейн, из „Славната революция“, 915 г.

Норостийн, Норос, континента Юрос

юнисис, 928 г.

един месец до Лунния отлив

Ужасеният вик на Аларон отекна, когато защитите на Мьорин затрептяха и той полетя извън огнения порой с разтърсвания от конвулсии Рамон на ръце. Ленгстрит вдигна ръце и изрева, а около него проблеснаха вериги от изумруденозелена светлина и се строшиха с оглушителен трясък, който всеки маг в обхват от петнадесет километра от тях сигурно бе усетил. Аларон залитна от ударната вълна, но се запрепъва напред, за да стигне до Рамон, докато Ким вече беше при него. Мьорин запечата изходния капак със защити от синя светлина, тъкмо когато енергийни струи започнаха да отекват от него.

Ким издърпа задушаващия се Рамон от ръцете на Мьорин и се провикна към него да стои мирен и само да се държи. За да помогне на Ким, Аларон сля собствения си гносис с нейните изцелителни сили, като се стремеше да поддържа чист потока на енергията си. Отчаянието даваше яснота на съзнанието му и той прихвана Рамон под мишниците, като гледаше да сдържа гаденето си от вонята на опърлено месо, вторачил се в щракналата от корема на най-добрия си приятел стрела и обгорената около нея кожа. Дишай, Рамон, само дишай. Рамон потрепваше немощно в ръцете му, а сърцето му биеше колебливо.

Мьорин стоеше над тях и се напрягаше с все сили да поддържа бариерата на входния капак непокътната. Пулсиращата светлина и отблясъците около защитата говореха за мощта на силите, срещу които е изправен, но устойчивостта му им печелеше ценни секунди. Яриус Ленгстрит побутна Аларон да се мръдне настрани.

— Дай на мен, момче.

Старецът постави внимателно Рамон да легне на камъка и вдигна над него ръце, от които започнаха да се стичат бисерни капки течна енергия — това бе самата освободена от окови сила на Първонаследника, той сам бе развалил оковаващата руна над себе си. Кървавата арбалетна стрела се разпадна и в раните се изля течна светлина, успокоявайки обгорялата кожа. Рамон изстена и най-сетне се отпусна неподвижно, а Ленгстрит го обви с мрежа от гносис, защитни и предпазни заклинания.

След това генералът се обърна към Аларон:

— Трябва да вървим, момче.

— Рамон е още жив — трябва да го вземем с нас!

Погледът в очите на Ленгстрит остана спокоен, въпреки напрежението наоколо. Зад него Мьорин издърпваше Ким на крака, без да откъсне очи от капака.

— Не можеш да му помогнеш повече. Ще оживее, стига да не понася още наранявания, но и аз не мога да направя нищо друго сега. Не бива обаче да го местим, а трябва да тръгваме или Вълт ще ни спипа всички. Ако искаш остани или ела с нас да се биеш. Съжалявам.

Аларон се сепна от вглъбения си унес и погледна безпомощно към Рамон.

— Но не можем просто да го оставим на Вълт…

— Ако всички други тръгнем, Вълт ще ни последва. Ако възтържествуваме като победители, ще се върнем за него. Но ако остане и само един от нас и двете възможности ще ни бъдат отнети.

— Баща ми казваше, че никога не бихте оставили ранен мъж на бойното поле!

Ленгстрит трепна:

— Така е само в народните песни и поезията, момче. Във войната всеки избор е пагубен.

Над тях земята се разтресе и от тавана се посипаха малки камъчета и прах.

— Сър, трябва да вървим — извика Мьорин изпод капака. Гласът му бе напрегнат, а ръцете му изплитаха нови защити.

Над него закипя искряща светлина, която хвърли ослепителни отблясъци из мазето.

— Горе има поне четирима магове.

Ким сграбчи Аларон над лакътя:

— Хайде, Аларон — лицето й бе непоколебимо, твърдо като от диамант. — Рамон за сега е вън от играта. Идваш ли с нас, или не?

Той издърпа рязко ръката си, чувствайки се като разкъсан на две. Един истински герой щеше да знае какво да направи: щеше да остане с приятеля си, ако това бе правилният избор, или щеше да доведе приключението си до самия край, ако така бе редно. Но щеше да знае.

— Не знам… — той се загледа в пространството.

— Rukka mio, Аларон, решавай! — извика Ким.

Подът се разтресе отново и Мьорин проплака. Ленгстрит хвана Ким и Аларон за раменете.

— Ето какво ще направим. Ще използвам земния си гносис, за да се измъкна оттук. Ще подведа Вълт на юг — той ще си помисли, че тръгвам да бягам към мястото, където съм скрил Сциталата и ще ме последва. Вие, двамата, останете тук с Джерис и намерете Сциталата. Следващата седмица ще се срещнем в Босис, при параклиса „Блекуотър“. Не се бавете повече от седмица, ясно?

Ким кимна, хвърляйки пронизващ поглед на Аларон.

— Да! — сопна се тя и после викна към Аларон. — Да тръгваме!

Вгледал се в светлинния пашкул около Рамон, Аларон извъртя поглед и срещна разярените й очи.

— Добре — каза той най-накрая.

Ленгстрит го погледна със съчувствие:

— Вървете с Джерис. Сбогом!

Лицето му придоби сериозен вид, докато концентрираше силите си. Въздухът около него се завихри, докато генералът се озова в центъра на малка буря от енергия. Той погледна Мьорин и се ухили, вдигна лявата си ръка право нагоре и изправи дясната настрани. Разнесе се разтърсваща мощ и от двете и генералът се издигна, изстрелвайки се през почвата над себе си, сякаш пронизваше хартия. Енергийната експлозия, пронизала земята, ги замая, а над тях се чуха крясъците на поне трима души. Генералът изчезна, а силуетът му се отдалечаваше като комета в ярки пламъци от гносис.

Мьорин посочи към северната стена, където дясната ръка на Ленгстрит бе пробила проход към друго помещение отвъд, и изкрещя:

— Насам, елате!

Ким хвана здраво Аларон за ръката и го издърпа след себе си, но той продължаваше да гледа назад към Рамон и да прошепна молитва, без да има идея към кого я насочва: Пази го. Пази го. Моля те, пази го.

Мьорин затвори прохода след тях с болезнени усилия, в пълен контраст с непринудено избухналата мощ на генерала Първонаследник. Можеше и да е герой от Бунта, но си оставаше само получистокръвен… А ние вероятно ще се изправим тъкмо пред чистокръвни, мислеше си с ужас Аларон.

В лявата ръка на Мьорин заблестя гностична светлина и освети новата стая: тясно мазе, пълно с изпочупени бъчви, окичени доволно с паяжини. Капитанът съзря стълбище в единия ъгъл и се втурна нагоре по него. Взриви ключалките на капака на върха им и нахлу в къщата, без да обръща внимание на втрещените писъци на обитателите й, а тримата с Ким и Аларон хукнаха през задната врата към двора.

Мьорин заговори в главите им, докато прескачат ниската ограда и се втурват надолу по улицата.

<Вълт едва ли е тръгнал с голямо подкрепление, тъй като не би понесъл да разделя наградата си с много хора. Да се надяваме, че всички са тръгнали след Яри. Да вървим!>

Аларон долови някакво движение през рамото си, но преди да го осъзнае, то вече бе изчезнало. Поеха по друга улица към малък площад, озарен от изпълнената наполовина луна, а краката им затрополиха по облите камъни на откритото пространство. Изведнъж изсвистя арбалет и на милиметри от рамото на Ким прелетя стрела. Мьорин хвърли гносис лъч по улицата зад тях и не след дълго се увенча с писък. Той посочи към улицата насреща им и изрева:

— Тичайте!

И те се затичаха.

Когато Съветът в Норостийн нареди да разширят водохранилището край езерото Тусери, някои се отнесоха изключително нескопосано към работата, или пък нарочно си оставиха ръцете — в зависимост на чия версия човек избереше да повярва. В едно пролетно утро на 887-ма, седемдесет разнебитени къщурки на северозападния край на езерото бяха пометени, когато дигите на водохранилището поддадоха под първия приток на разтопяващите се снегове откъм най-новия акведукт. Повече от двеста души загубиха живота си. Като причина посочиха грешка в изчислението на притоците откъм върха, но никой от инженерите не беше уволнен или дори порицан. Беше просто случайно съвпадение, че Съветът се бе опитал да изгони същите тези загинали жители от домовете им, но бе срещнал съпротивата на съдилищата. Въпреки слуховете за конспирация, Съветът все пак си извоюва разширението на водохранилището, и скоро бяха издигнати нови диги. Когато човек застанеше върху дигите и водата беше сравнително бистра, се отличаваха ясно разлагащите се сгради под повърхността й.

Аларон и Ким тичаха задъхани към бреговете на езерото и едва не припаднаха, когато стигнаха. Учестеният им дъх се издигаше на облачета от устите им. Появи се и Мьорин, на когото пробегът от километър и половина му се бе отразил доста по-леко. Спряха само веднъж по пътя си, когато се натъкнаха на патрул на Стражата, но Мьорин отпрати подчинените си с някаква измислена история за крадци в Стария град.

Десетата камбана на нощта заехтя из града. Лунният сърп преваляше на запад, повърхността му започваше да порозовява, а източното небе се избистряше от зората. Върху дигите имаше пешеходно пространство, на което се издигаше статуя на самия Яриус Ленгстрит, застанал така, както го помнеха от Бунта: раздаващ команди, вдигнал меча си.

Ким я потупа за късмет.

— Оттук ли трябва да влезем? — попита тя, взирайки се в тъмните води.

От тях се излъчваше хлад. По лицето й се изписваше ожесточен хъс и Аларон започна да се плаши — коравосърдечието й отхвърляне на тежкото състояние, в което оставиха Рамон, също го притесняваше. Сега за нея само наградата е от значение.

— Откъдето и да е ще е все едно и също — отвърна Мьорин, вдигнал поглед към статуята на Ленгстрит.

Аларон се запита дали генералът беше все още жив. Беше Първонаследник, но също така беше стар и врагът го превъзхождаше по численост.

Ким дръпна Мьорин над лакътя: от улиците отсреща изплуваха силуети с големината на дребни коне — черни фигури, които отразяваха лунната светлина, докато се приближаваха през ливадите към тях. Аларон ахна, когато съзря по-ясно формата им.

Бяха пет на брой и се носеха с подскоци и конвулсии. Имаха форма на хрътки, но телата им бяха като коруби и от тях се подаваха по шест крака. В главите приличаха изцяло на насекоми, с тази разлика, че от огромните им пасти се подаваха зъби, дълги по няколко сантиметра. Вместо опашки, от задните им части се подаваха жила, които се люшкаха като висящи крушки над главите им. Главите им достигаха поне до гърдите на човек, а по размери сигурно надминаваха ръста му три пъти.

— Гностични създания — изруга Мьорин и Аларон свъси вежди: гностичните създания на анимаговете представляваха извратени рожби на природата, които човек не можеше да прогони както някой дух, например. Трябваше да ги убиеш. — Обзалагам се, че са дело на Файръл — добави Мьорин, вливайки гносис светлина в острието си. — Стойте зад мен.

Едно от създанията се движеше много по-бързо от другите и Мьорин пристъпи напред да го посрещне. То издаде писклив звук и останалите отвърнаха като се вдигнаха на задни крака и закрачиха необичайно, а предните им дълги, членести крайници с остри и завити нокти бяха готови за нападение.

Аларон и Ким потрепериха, а тя прошепна нещо в молитва.

— Вървете и двамата — извика Мьорин, а фигурата му се разми, когато се хвърли в действие. — Тръгвайте веднага!

Аларон зяпна изумен как капитанът замахва с ръка и плътна огнена завеса залива влажната трева и обгръща нападащите същества. За миг си помисли, че това ще ги спре, когато две от тях паднаха възпламенени, а от тях се процеди пронизително квичене, което едва не проглуши тъпанчетата му, но едно от тях бе успяло да прескочи отвъд пламъците и сега се приплъзваше към тях по влажната трева. То се хвърли с оголени зъби към Мьорин, но капитанът се сля със сенките. Челюстта на създанието изщрака в празното пространство и то изви глава в объркан бяс. Тогава погледът му се спря на Аларон и очите му светнаха.

Мьорин изскочи от мрака. Заби меча си странично в създанието и го завъртя — разплиска се тъмна кръв и съществото се просна настрани, а призрачният му писък прониза нощта. В този миг останалите две също прескочиха огнената ограда и се стрелнаха в нападение. Едното тръгна към Мьорин, а другото се насочи право към Аларон.

— Във водата! — изкрещя като обезумял Мьорин и в следващия миг се търкаляше, за да избегне пробождане от опашката-жило на хръткоподобното. Създанието ги последва и се приземи върху него, а капитанът изрева. Вдигна меча си нагоре право в отворената му паст и създанието се олюля, но преди да се свлече, опашката му замахна и се заби право в гърдите на Мьорин, пронизвайки го със смъртоносната си отрова.

Миг по-късно другият звяр достигна Аларон.

Хайде, трябва да можеш да го направиш!, той изрева на себе си мислено, като запрати ограничаваща руна към хрътката. Вложи всички сили в заклинанието си, но разбра, че се е провалил още преди създанието да премине през руната му. Хвърли се отчаяно на земята, усещайки как съществото замахва с жилото си на сантиметри от крака му и го забива в земята. Аларон се извъртя и замахна на сляпо, в случай, че нещото бе тръгнало след него, но уви, не беше: вместо това то се устреми право напред, хвърляйки се към Ким, която се носеше на около тридесет сантиметра над дигите.

— Ким! — изкрещя в ужас Аларон.

Създанието полетя, изщрака с челюсти и замахна с нокти, а фигурата й се отмести размивайки се вляво, като зад нея се откри статуята с насочен право напред бронзов меч. Устременият скок на хрътката завърши със страховит тъп звук, когато се набучи точно на стърчащото бронзово оръжие. Острието му се вряза право в гърдите на създанието и излезе откъм гърба му. То се замята безсилно, а от него шурна черна кръв и след малко застина неподвижно.

<Добро попадение, генерале!> Аларон дочу Ким да ликува.

След това се огледа за Мьорин, който се изправяше с мъки на крака, със затруднено дишане и очукан нагръдник, покрит със зловонни течности.

— Мьорин — викна Аларон, — то не ви ли…? Нали не сте…?

— Здрава норосийска стомана — отвърна задъхано стражарят, потупвайки пробитата нагръдна броня. — Но ще трябва да я занеса на ковач.

Той се извърна да запрати още огън към двете горящи създания и те изквичаха като свине и се замятаха неистово напред-назад, докато не застинаха напълно неподвижни, присвити като мъртви мухи.

— Вие двамата, добре ли сте?

Ким кимна.

— Генералът се справи с онази — посочи тя към хрътката, забучена на статуята.

— Надявам се и истинският Яри да се държи — въздъхна Мьорин. — А сега е крайно време да чуете какво ви се говори. Влезте в проклетата вода и намерете онова нещо. Аз ще пазя нищо да не припарва към вас.

— Елате с нас — подкани го Аларон. — Докато все още има време.

— Няма време — отвърна той мрачно и посочи към мястото, откъдето се бяха задали хрътките. Към тях вървеше мъж — Дарий Файръл. Магистърът от Арканума им щракна с пръсти и двете горящи тела на създанията му внезапно се изправиха в пламъци от лилава гностична светлина, а очите им заискряха, търсейки Мьорин.

— А сега тръгвайте! — извика капитанът.

Аларон зърна със сковаваща безнадеждност как пламтящите гностични създания се олюляха и изправиха на крака, а от очите им се изливаше лилав некромантски гносис. Ким го хвана за рамото.

— Стой мирен — изсъска тя и го плесна през устата и носа с ръка.

Той усети как се изпълват с течност и едва не изпищя, преди да осъзнае какво му беше направила тя. Заклинание за дишане под вода… Той се задъха и едва не се задави. Rukka, помисли си той, трябва да дишам, под вода или ще се удавя тук! Той се втурна отчаяно към ръба на дигите и се хвърли в тъмните води. Още щом се потопи, дочу повторен плясък и отвори очи, пред които премина бледа фигура във водовъртеж от балончета — лумна гностична светлина, разкривайки Ким, която събу обувките и издутата си пола и се спусна към дълбокия мрак.

Добра идея! И Аларон усещаше собствените си обувки и дрехи невъобразимо тежки. Изхлузи ги и успя да завърже на примка колана си, на който да закачи през рамо меча си. Все още не смееше да си поеме дъх, но не можеше и да го отлага, затова вдиша от водата, изпълнен със страхове за най-лошото. Но заклинанието на Ким работеше и в гърлото му нахлу единствено въздух.

<Благодаря ти, златна си!>, изписка той тихо, а студена вода изпълни устата му, превръщайки се във въздух: беше някак неестествено, но поносимо. Направи си гностична светлинка като я пусна да върви пред него като блуждаещо огъне, осветяващо пътя му към дълбоките води на езерото.

Тежестта на меча го дърпаше надолу и му помогна бързо да настигне Ким. Краката й се открояваха бледи в тъмната вода, а дългите й черни коси и бялата й блуза потрепваха вълнообразно, докато плуваше. И пред нея се носеше кълбо гностична светлина. Докато се спускаха, около тях се стрелкаха риби в сребристи проблясъци. Из дълбините се мержелееше тъмен масивен силует — покривът на една от потъналите колиби. Ким се спусна покрай нея по нещо, което преди явно е било уличка.

<Насам!>, прошепна тя в съзнанието му.

Аларон хвърли поглед към трептящата повърхност над тях, опитвайки да заглуши страха си. Колко ли надълбоко сме вече? Дали Мьорин ще успее да задържи Файръл?

Богаташките приятели на Белоний Вълт обичаха да говорят за „безрискови инвестиции“, но Вълт знаеше добре, че подобно нещо не съществува. Риск имаше във всичко и колкото по-голяма бе печалбата, толкова по-голям беше и рискът.

Но тази мисъл не го притесняваше. Всеки избира своите битки, а той избягваше глупавите сред тях, като тази при Локхазан, и атакуваше най-слабото място на противника, когато везните се наклоняваха в негова полза. Никога не се свиваше пред опасностите, не и когато можеше да извлече някаква ценна изгода. Определено винаги имаше рискове, но добре отчетени — неизвестните рискове срещаха глупците, зашеметени от наградата.

Но сега това е за най-великата награда от всички.

Ленгстрит изригна от земята и се изстреля в небето като огнено гюле от обсадно оръжие. За късмет, Вълт беше предвидил, че може да се стигне до гонитба и беше подготвил скиф специално за такова развитие. Той махна на Беско да го последва и остави Файръл и обкръжението му да се погрижат за останалите. Пилотът — млад маг, стоеше приведен до румпела с готовност в очите. Вълт скочи до него с гностично подсилена грациозност, а Беско се качи след него и скифът се издигна, понесен от вятъра. За секунди вече се извисяваха над Турм Заубърин, над южната стена и към Алпите.

Плячката им — Ленгстрит — се носеше пред тях, разперил ръце като птица, но те го застигаха бързо. Летенето само с гносис беше трудно, а скифът изискваше много по-малко енергия и летеше по-бързо. Ще те спипаме скоро, Ленгстрит, мислеше си Вълт. Няма да издържиш дълго, нищо че си Първонаследник.

Замисли се срещу кого се изправяха: Първонаследник е, но без никаква екипировка и е отвикнал да използва силите си — вече изгаря гносиса си в невъобразими количества. Възрастен човек е и въпреки голямата си мощ, е крехък след всички тези години, в които го държахме под ключ и оковаваща руна.

— Накъде е тръгнал? — попита задъхано Илай Беско.

Вълт трябваше да прикрива ненавистта си към дебелия самозванец, но Беско знаеше добре какво залагаха на карта сега, беше неизбежно. Вълт обаче не планираше Беско да оцелее, за да види победата им. За миг му се прииска с тях да беше и Гървон Гейл, но и това си имаше своите рискове — ако Гървон бе наоколо, той трябваше да си пази много добре гърба. Поне при Беско нямаше опасност от предателство.

— Има две възможности, Илай: първата е да е изоставил съучастниците си и сега да отива право към заветната награда. Втората е да се опитва да отклони вниманието ни, докато съучастниците му отиват да вземат наградата.

— Със сигурност е първата, тогава — заяви веднага Беско. — Прекалено много е заложено на карта, за да поема подобен риск.

— Може би, но за него е обичайно да се доверява на подчинените си, а и той самият вече е Първонаследник. Може да си позволи да тръгне в другата посока. Дори в най-лошия случай, той пак ще си остане Първонаследник. Не можем да изключим напълно втората възможност.

Беско се намръщи, обмисляйки идеята, че Ленгстрит има съучастници, на които може да разчита, докато Вълт можеше да си мисли, че той самият няма такива.

— Можете да ми имате пълно доверие, губернаторе — заяви подчертано той.

Така ли било? Ще видим тогава…

— Радвам се, да го чуя, Илай, но сега говорим за Ленгстрит — личностните му качества биха довели някои до заключението, че втората възможност е по-вероятна, а това означава, че всъщност трябваше да тръгнем след Мьорин и малките му приятелчета. Въпреки това, както забелязваш, аз все пак избрах да последваме Ленгстрит на юг.

Беско се замисли.

— Ако го оставим да ни се изплъзне, ще рискуваме много. Ако в действителност той е тръгнал да вземе Сциталата, то ние никога няма да си я върнем, ако Ленгстрит изчезне. А ако съучастниците му са се заели със задачата, то Файръл ще ги унищожи или пък ние можем да тръгнем по петите им веднага щом Файръл потвърди, че е така.

— Правилно, Илай, Файръл е много по-силен от Мьорин, а Мърсър и приятелчетата му не стават за нищо. Но истинското предизвикателство е пред нас: какво да правим с Яриус Ленгстрит?

Беско преглътна мъчително, спомняйки си как се измъкна на косъм от сигурна смърт, когато Ленгстрит взриви улицата и излетя през камъните.

— Възможно е дори да не разполага с настроен амулет.

— Така е, но не можем да разчитаме на това. Какъв ти е планът да го победим, Беско?

Беско сбърчи чело, не беше свикнал да мисли толкова усилено.

— Ами, той е чародей, господарю. Най-голямата му сила е в елементите, но е слаб към атаките в съзнанието.

— Точно така — Вълт проследи мислено яркия пламък енергия пред тях. — Не забравяй възрастта, Илай, той е доста възрастен. Пази си силите и когато битката започне, помни, че е по-икономично да се защитаваш, отколкото да нападаш. Ще го оставим да атакува и да се изтощи. А ако Файръл се свърже с нас, че Мьорин е нашата цел, ще тръгнем натам незабавно.

Илай процеди подозрително през зъби:

— Ами ако Файръл ни предаде, господарю?

— Тогава ще го убием. Не се притеснявай, Илай. Няма да се превърне в Първонаследник веднага щом се докосне до Сциталата — това е само мит. Говорил съм с Първонаследници. Отнема часове. Можем да си позволим да стигнем втори до Сциталата, стига да не се забавим прекалено много.

Вълт наблюдаваше как Беско започна да се пита колко безопасна беше собствената му роля. Чуди се колкото искаш, Илай, няма и да разбереш откъде ти е дошло. Той върна вниманието си към Ленгстрит и забеляза, че магът започва да се забавя. При летене гносисът изстискваше страшно много енергия, а и с опитния им пилот през цялото време те се приближаваха все повече и повече. Вълт се усмихна вътрешно. Още малко.

Сърцето на Яриус Ленгстрит се сви, когато магът съзря как въздушният скиф се издига над планинския хребет зад него. Не можеше да си позволи да лети надалеч без да се лиши напълно от способността да се бие, когато го хванат. Подбра едно неравно дере, където теренът щеше да му е от полза и се подготви да се опълчи на врага. Разполагаше с по-малко от трийсет секунди. Хълмът бе покрит с туфи трева и множество скални блокове. С част от съзнанието си той проследяваше Мьорин: стражарят все още тичаше, когато десетата камбана зазвъня на километри оттук в града, но звукът й се разнесе през редкия въздух на алпийските предпланини. Хвърли поглед надясно, където слънцето щеше да изгрее до един час.

Е, стари човече, готов ли си за още една битка?

„Не точно“ беше правилният отговор. Ленгстрит не успя да настрои амулета си, когато Мьорин му го даде в бързината и сега всяко заклинание му костваше три пъти повече енергия, отколкото обикновено. А освен това и всеки път беше съпътствано от болка — свиване в гърдите и усещане за празнина в червата, което въобще не му харесваше. Беше доста сериозно извън форма — заклинанията му бяха пресилени и необмислени, а това можеше да му струва скъпо. Плувнал в пот, той трепереше на студения въздух. Само да стои изправен му костваше страшно усилие, а битката дори не бе започнала.

Утешаваше се, че ако в някоя от нощите след разпитите на Вълт някой бе дошъл в клетката му с предложението да се бие, той щеше да приеме. Беше загубил толкова години от себе си, толкова време от живота си: цели осемнайсет години! Бавното освобождаване на спомените му от кристала беше като събуждане от дълъг полузапомнен сън. Но отчаяната му схема, замислена преди толкова много години, най-накрая беше разшифрована. Отново беше на себе си и скоро щеше да достигне целта, заради която се беше пожертвал.

Но първо трябваше да се справи с преследвачите си, а се чувстваше слаб и ужасяващо изтощен. Наблюдаваше как скифът се приближава все повече. На борда имаше трима мъже и един от тях със сигурност беше Белоний Вълт.

Да видим на какво съм способен… Той призова въздушния си гносис и запрати яростна вятърна вълна, която подхвана скифа и го запрати в скалите по-надолу. Очевидно Вълт беше подценил възможностите му и на пътя на удара му не застана никакво контразаклинание или защита. Двама мъже се измъкнаха от кораба, докато падаше, но другият остана вътре, когато се разби на парчета в каменистия хълм. Един вик замря на мига и вина обзе Ленгстрит, но той си напомни, че Вълт не наема невинни хора. С един по-малко.

Той хвърли огнено кълбо на повече от сто метра надолу — обхват, които беше далече отвъд способностите на всеки обикновен маг, и обгърна разбития скиф в пламъци. Ето това е чувството да ти подрежат крилете, Вълт. Но така със сигурност вече бяха разбрали местоположението му.

Той се раздвижи, накуцвайки неестествено и вдиша редкия, планински въздух на големи глътки, докато дробовете му се бореха с голямата височина. Сърцето му го стягаше в гърдите. Кой ли е с теб, Вълт? Дали е някой, когото познавам?

Ъгълчето на лявото му око улови потрепване и той захвърли вълна от огнен гносис в негова посока, но съумя да опърли само отсек свежа трева. Илюзия значи… бил е другият маг, а не Вълт. Илюзиите никога не се вписаха в предразположеностите на Вълт, въпреки общото впечатление на хората за него. Вълт всъщност беше абсолютен реалист, прагматик, който обичаше да знае фактите и след това да ги манипулира. Така че сега явно бе изправен срещу придружителя му.

Щом искаш да си играем с илюзии, незнайнико, опитай от това. Ленгстрит изпрати своя проекция да се разхожда по ръба на хребета, докато той самият обикаляше из сенките. Накара въображаемото си друго Аз да стигне до върха на хребета и да огледа цялото дере от там. Хайде де, да те видим! Той чакаше нетърпеливо върху проекцията му да се стовари светлинен лъч и да разбере къде се укрива врагът му, но нищо не се случваше.

Значи искаш да се дебнем. По дяволите. Нямам много енергия за това.

Илюзорната му форма се присви и оттегли бавно, избледнявайки в сумрака, за да не похабява от силите му. В този миг той долови лекото докосване на чуждо съзнание, опитващо се да намери неговото. Ето това очаквах, Белоний: по-малко и от теургията. Ленгстрит прикри аурата си, спотаявайки се от търсещото докосване и се покачи на един куп от потрошени скални блокове. Натрапващото търсене на Вълт го измъчваше и принуждаваше да заздравява защитите над съзнанието си. А контролът му над него се стопяваше бързо без настроен амулет. Той потрепери в ледения студ, всяка глътка въздух го смразяваше все повече. Гърдите му го стягаха, пулсът му беше прекалено ускорен. Прекалено е студено тук… прекалено трудно се диша.

Едва доловимата му връзка с Мьорин изведнъж лумна ярко: капитанът на Стражата се биеше с някого или с нещо и то сериозно. По дяволите… Кор да те пази, Джерис — Кор да пази всички ви! Не съжаляваше за решението си да се разделят: Ако им се бяхме опълчили там на улицата, всички щяхме да умрем. Ако бях тръгнал за Сциталата, Вълт пак щеше да ми диша във врата. Постъпихме правилно. Само нека да съумея да оцелея след това…

Изкачи се на върха на възвишението, усети някакво раздвижване и запрати огнени пламъци по посоката му — нещо изквича и умря в съскането и пукота на лумналата влажна трева. Заек. По дяволите, какво прахосване — страшно съм глупав!

Откъм ръба на хребета заискри син огън, удари се в защитите му и се отдръпна. Той отвърна на удара към неясна фигура, пристъпваща към него, която изчезна при допира с огъня му. Поредната проклета илюзия — беше толкова трудно да ги различиш в този предутринен мрак. Мътните ме взели, хвърлям се върху сенките и капаните им!

Мьорин е ранен. Ленгстрит усети внезапната болка и сви юмруци в безпомощна ярост. Трябваше да остана с него. Усети как ритъмът на сърцето му се ускорява, а кръвта пулсира във вените му. Трябва да се върна при езерото — мамка му…

Той изтича обратно към мястото, откъдето бе дошъл, влетя зад една скала и се натресе право в Илай Беско.

Значи си бил ти, гъзолизец такъв!

Дебелият мъж изквича, бързо вдигайки защитите си в суматохата тъкмо навреме, за да отклони лъча енергия на Ленгстрит и двамата залитнаха, застанали на няма и няколко метра един от друг. Ленгстрит вдигна ръце, за да излее пламъците си в противника си, но Беско направи нещо напълно неочаквано: скочи върху генерала, а масивното му тяло се разби в защитите му и го запрати в една скала. Въздухът му се изби от дробовете, а главата изхрущя върху назъбения камък. Беско изрева нещо с маниакално изражение и Ленгстрит бе издърпан и отново захвърлен върху скалната маса. Зрението на генерала се замъгли, гърдите му сякаш щяха да избухнат и за миг той се олюля на ръба на мрака. Ненадейно обаче той изръмжа и от устата му изригнаха пламъци, сякаш беше някой дракон от шлесенските легенди.

Беско изпищя, а кожата му започна да се свлича от лицето, когато целият лумна като факла, но Ленгстрит нямаше милост. Генералът усещаше лепкавото мокро петно в задната част на главата си, а пулсиращата болка в гърдите му този път надделя. Той се свлече на земята, разкъсван в агония. Лявата му ръка стисна безсилно гърдите му…

Сърцето ми!, проплака той. Съзнанието му бе пренаситено, всичките му сетива се лутаха. Видя как Беско се стоварва по лице, а пламъците обгръщат тялото му и се опита да освободи ума си от агонизиращата болка в гърдите си. С двама по-малко…

Но и аз съм обречен…

Понечи да се изправи, но болката беше непоносима. Той се свлече отново — като риба на сухо устните му се бореха за въздух и той се да опита влее кислород в дробовете си с въздушен гносис, но усилието учести пулса му още повече и той отчаяно зарови нокти в пръстта. Получаваш сърдечен удар, глупак такъв. Стой мирен и мисли!

Усещаше как Вълт планира внимателно дребните си набези, преценява силите и оценява слабостите му.

<Ела ми само, Белоний!>

Врагът не отговори, но върху хълма се разля блед зеленикав облак. Пушек ли? Или отрова? Ленгстрит го отблъсна, а сърцето му заби по-силно и по-силно. Не, няма да я бъде тая…

Още от зеления дим се разливаше по хребета — бяха отровни пари. Добре обмислен и умен ход — много по-лесен за изпълнение, отколкото за контриране. Някъде в Норостийн Мьорин бе жестоко ранен и Ленгстрит усети болката му, сякаш раната бе прорязана в собствената му кожа. Но още по-лош беше разкъсващият тътен в собствените му гърди, изстъргване, което сякаш го разцепваше на две… Той се разтресе неконтролируемо, докато утринното небе притъмняваше; със сетни сили дълбоко в себе си, той се надяваше на един последен шанс.

Някъде високо на хребета, все по-близо отекваха стъпки от ботуши.

Един последен шанс…

Аларон зарита неистово с крака след Ким, задвижван от страха да остане сам назад. Момичето погледна през рамо, със съсредоточено и ожесточено изражение и се спусна към пресечката покрай поредните, потопени под водата, улици.

<Знаеш ли накъде отиваш?>

<Разбира се, че знам много добре накъде отивам — за разлика от теб аз слушах генерала, когато ни даваше насоки>, гласът й прозвуча язвително в съзнанието му. <Като хлапе в непознати гори си, Аларон.>

Тя изрита с крака към мрака на дълбините.

<Какво ти става? Рамон сигурно умира там…>

<Чу добре какво каза генералът: не можехме да му помогнем повече от това. А сега ме интересува повече бъдещето на целия свят.>

Аларон вдигна поглед нагоре разтревожено: за кратко в трептящата сребриста повърхност се отрази силует.

<Ким… има някого във водата.>

<_Rukka_… стига, вече почти сме там… Мисля, че това е мястото.>

Той доплува до нея, задъхвайки се на големи преливащи се балончета и повдигна меча на рамото си.

Тя извърна поглед към него с широко отворени, настоятелни очи.

<Виж това.>

Гностичната й светлинка се спусна напред и освети порутените останки от каменен постамент. В основата му лежеше статуя, покрита със зеленикав мъх, а около нея бавните течения на езерото полюшваха бледозелени водорасли.

<Сигурна ли си, че това е мястото?>

<Разбира се.> Ким вдигна постамента в ръце и го изчисти от водораслите. <Сциталата трябва да е вътре. Сега си ти наред, със земния си гносис.>

Изведнъж той се почувства напълно зашеметен.

<Наистина ли е това?>

<_Rukka mio_, просто действай, Аларон!>

Той зарита в ледената вода, борейки се със студа с топлината на гносиса си, и грабна постамента. Изискваше се земен гносис — нещо, което му бе по силите. Подводните сгради се издигаха като черни силуети под сребристата повърхност на езерото. Наоколо нямаше риби. Може би двамата с Ким ги бяха подплашили — или пък някой друг.

<Да започваме.>

Аларон освободи земния си гносис, макар и да не бе толкова лесно под водата, и бавно прокара ръката си през каменния постамент — на един сантиметър, на два, три, четири сантиметра, докато пръстите му попаднаха в малка кухина в камъка. Вътре той напипа студен метален цилиндър и сърцето му заби още по-лудо, щеше почти да спре. Извади цилиндъра.

<Ето го!>

Ким подаде очакващо ръка.

<Аз ще го взема, плувам по-бързо.>

Той го издърпа към себе си и я погледна. Очите й пламнаха, присвиха се леко и Аларон усети как студената вода се прокрадва в душата му. Нещо грозно се движеше в очите й, но гласът в съзнанието й остана спокоен и разсъдлив.

<Аларон, аз ще го взема. Бъди разумен: та ти едва дишаш тук.>

<Това заплаха ли трябва да е?>, попита той изумено.

Тя го изгледа втренчено, а по лицето й се прокрадна гняв.

<Не, не е заплаха, а логично мислене, по дяволите! Защо просто не ми го дадеш?>

<Да> изкикоти се гласът на Грон Кол в главите и на двама им. <Защо просто не й го дадеш, Мърсър? В крайна сметка ти си този, който едва диша тук долу…>

38.
Немъртва

Херметическа магия: изцеление

Изцелението определено е най-благословеното гностическо изкуство и въпреки това мнозина казват с присмех, че е за страхливци — докато самите те не са ранени!

Симон дьо Руп, Аргънди, 793 г.

По-добре да умра, отколкото да понеса прокълнатото докосване на Шайтан върху плътта си.

Надпис от прогорени от асасините на Хадишаха дамги върху коремите на разпнатите монахини-изцелителки от Ордо Юстина през 908 г.

Брокена, Джавон, континента Антиопия

юнисис, 928 г.

един месец до Лунния отлив

Не беше мъртва. Не още. Мисълта взе превес в съзнанието на Елена, дори над отчаяните й многократни опити да се изцели, докато Сордел стоеше над нея и наблюдаваше как потъва разтърсвана към забвението. Беше първостепенно: нуждата да оцелее се сля с подтика да отвърне на удара.

<Бастидо! Cinque!>

Вдясно от Сордел, Бастидо изскърца и се съживи, а едва доловим звук накара Сордел да се извърти навреме да блокира дървената летва, насочена право към корема му. Но Рът Сордел не беше боец и в смущението си вложи всичките сили на защитата си в една-единствена точка, оставяйки незащитен от други удари. Верижното млатило на Бастидо го шибна в лицето и той се завъртя замаяно, а през това време от другата страна боздуган се заби в слепоочието му и тялото му отскочи от земята, запратено настрани: разплиска се кръв, Сордел описа дъга през стаята и се удари в стената с унищожително хрущене. От черепа му остана мокро петно на стената, докато се плъзгаше надолу към земята. Смъкна се по гръб, и главата му застана леко повдигната към стената. Изражението му беше отпуснато и сякаш лишено от съзнание. Отне й около половин секунда.

И тогава тя осъзна какво бе направила. Лоренцо! От разбития му череп започна да блика кръв. Не!

Тя изпълни машинално собствената си рана с изцелителен гносис — всичкия, който й беше останал, вдиша въздух през прореза и го запечата. Повръщаше кръв и поглъщаше жадно кислород, а зрението й се замъгляваше и избистряше. Силите й стигаха само да лежи и наблюдава трите тела около себе си.

Гървон се бе изсмял, когато разбра, че един от най-смъртоносните убийци сред Сивите му лисици е също така и изцелител. Така съм още по-трудна за убиване, бе изрекла тя гордо в отговор. И продължавам да се връщам отново и отново.

<Бастидо, достатъчно> заповяда тя на тренировъчната си машина и тя отново застина на място, като че ли подсмихвайки се самодоволно.

Нищичко не бе останало вече на Елена. Можеше само да пълзи. И тя запълзя.

Завлачи се по пода първо към Лоренцо, макар и да знаеше, че вече е прекалено късно. Устата му се отвори и от нея изпълзя черен скарабей с големината на юмрук, като бързо се измъкна и скри в сенките. Сордел отново беше избягал.

Убих Лори… мамка му!

<Сейра!>

Никой не се появи.

Трябва да потърся помощ или ще умра. Тя изстена и продължи да се гърчи по пода, докато достигна началото на спираловидните стълби. Краката й все още бяха безсилни да се изправят. Тя започна да пълзи надолу с главата напред, а съзнанието й се размъти, едва смогващо да задържи духа и тялото й в едно.

<Сейра!>

С всеки миг рискуваше раните й отново да се разтворят. Глезенът я болеше адски много, лопатките й стържеха в агония, а гърлото й пламтеше, въпреки усилията й да го заздрави. Продължаваше да кашля кръв и да не може да си поеме чиста глътка въздух, но не се спря, гърчейки се през хаос от болка, губейки съзнание — неразумна, но и немъртва.

Някак успя да достигне до площадката на първия етаж и да избута вратата.

<Сейра! Има ли някого?>

Вратата се отвори и някой се наведе над нея. Позна, че е Сейра само по уханието й.

— О, Елла — въздъхна тя, — не трябваше да си жива — лицето й бе объркано, но тонът й остана уравновесен. — Съжалявам, но ти трябваше да си кракът, който лисицата си прегризва сама, за да се освободи от капана. Наистина съжалявам. Направих сделка. Размених твоя живот за нашите с Тими.

Елена се отпусна и светът се изплъзна от сетивата й.

Разбуди се върху легло с ленена драперия, полугола, завита с чаршаф и превързана с бинтове. Шията й бе увита с парче плат, както и рамото, и глезена й. Ръцете и краката й бяха затегнати с вериги. Водеше битка да си поеме дъх и война срещу болката, смазана под огромната тежест на падението. Опита се да достигне нещо мислено чрез гносиса си, но съзнанието й остана празно. Сложили са ми оковаваща руна.

Вратата се отвори. Не й трябваше да поглежда, за да разбере кой влиза.

— Здравей, Елена — поздрави Гървон Гейл и седна на леглото. — Заклевам се, по-трудна си за заличаване дори от хлебарките.

Той издърпа чаршафа. Тя се сви от болка, но веригите я държаха неподвижно. Бившият й любовник прокара студен поглед по тялото й и се спря на очите й.

— Замислих се, дали все още ще те желая въпреки всичко случило се. Но не чувствам абсолютно нищо.

Тя обгради със стени съзнанието си, макар и оковаващата руна да я оставяше с малък шанс за защита, но Гейл не я нападна с гносис, а с думи.

— Никога не си имала и най-нищожния шанс, Елена. Всички избори са в ръцете на нападателя. Защитникът може само да реагира. Младото ти протеже бързо го осъзна — той се усмихна едва доловимо. — Благодаря ти, че ме отърва от Таргон, макар че императорът няма да е много доволен.

— Дано те накълца на парчета заради това — изсъска тя с пресипнал глас и сама се стресна от отвратителния му отзвук.

— Не се опитвай да говориш, Елена — предупреди я Гейл. — Раната на гърлото ти е все още отворена.

Тя изкашля кръв и я изплю към него, но не го уцели за няколко сантиметра.

Гейл я погали по челото замислено.

— Добре си обучила малката си принцеса, Елла. Когато настъпи моментът на истината, тя знаеше как да съкрати загубите си. Колко иронично само, а? Онази, която я научи как да бъде разумна и егоистична, сама се превърна в изкупителната й жертва.

— Върви по дяволите, Гървон — скръцна със зъби тя.

— Докато Мара те разиграваше да я преследваш в сенките на каналите, аз обработвах принцесата, отравях съзнанието й с мисли против теб и Ди Кестрия. А когато ти така услужливо започна да се чукаш с Лоренцо, й даде последното доказателство, което й трябваше — оттогава и двамата бяхте обречени. Тя сама изпрати Лоренцо в капана, който му бяхме устроили по пътя обратно от крепостта. Причаках го да се появи.

Тя потръпна при спомена за Лоренцо. Той ме обичаше и това го уби. Видях, че Сейра се променя… трябваше да се досетя…

— О, не се обвинявай така жестоко, Елена — отбеляза с присмех Гейл. — Справи се великолепно, ако разбиването на всичките ми планове може да е критерий за великолепие. Но не можа да устоиш. Изкара голям късмет като заключи Койн, без да осъзнаваш коя е, но това само ти спечели малко време — Гейл замлъкна и се усмихна леко, когато огромен черен скарабей изпълзя от джоба му. — Рът също те поздравява.

Скарабеят пропълзя по ръката му и падна на корема й.

Пристъп на отчаян ужас обзе Елена.

— Разкарай го от мен!

Гейл се усмихна, докато скарабеят пълзеше по тялото й, а краката му стържеха остро по кожата й. Тя се сгърчи в опит да го махне от себе си, но веригите не й позволяваха да помръдне.

— Моля те, Гървон! — започна да го умолява тя, с истински ужас в очите.

Бръмбарът се спря върху лявата й гърда и закачи зърното й с щипците си. Тя изкрещя:

— Моля те, Гървон!

— Елена, истината е, че в момента съм изключително затруднен от недостига на работна ръка, а има прекалено много за вършене, за да изпълним запланувания си удар.

Тя разтърси безмълвно глава, а скарабеят се покачи на ключицата й.

— Не се бъркай, Елена, аз и ти сега сме смъртни врагове. Ти ме предаде и аз никога няма да ти го простя. Но аз съм практичен човек и бих могъл да понеса дори да те виждам отново на крака, стига да си под мой контрол — лицето му придоби суров вид. — Искаше ми се да те убия, но Джавон има нужда да вижда героичния защитник на кралицата си жив и здрав до нея — това би им дало сигурност, когато Сейра започне да води преговори с Горгио, за да си издейства мир с тях — той вдигна ръка и скарабеят на Рът Сордел пропълзя по опакото на дланта му. — А и, разбира се, на Рът му трябва ново тяло.

Тя сключи здраво челюсти.

<Не!>

Той стисна брадичката и носа й и с отработено движение разтвори устата й. Скарабеят се плъзна по ръката му и спря на бузата й.

— Разбира се, Рът би предпочел някое мъжко тяло, но окаяните няма как да подбират, нали? Ако иска да се сдобие с тяло, способно да управлява гносиса, ще трябва да е доволен на твоето.

<Моля те, Гървон, недей!>

Погледът на Гървон стана суров.

— Знаеш ли, Елена, ако не се беше чукала с онзи Ди Кестрия, не само че Сейра щеше да ти остане вярна приятелка, но и аз щях да изпитам някакво съжаление към теб сега. Но вече не чувствам абсолютно нищичко. Сбогом, Елена, завинаги.

Некромантският скарабей на Сордел изви глава да надникне в дясното око на Елена, размаха антенките си и защрака трескаво с долната си челюст. След това се завъртя и пропълзя в устата й.

Последва остра болка и отвратително усещане на ровичкане в небцето й.

А след това абсолютно нищо.

39.
Планини по зазоряване

Яриус Ленгстрит

Яриус Ленгстрит е аргъндиец, грубоват и войник по професия, който на стари години се озовава начело на норосийски легион. За две години по време на Бунта той се превръща в легенда за страната. Но след войната изчезва и никой повече не го вижда. Когато през годините на Бунта го попитали защо един аргъндиец се бие за Норос, той отвърнал: „Няма друго място, което да обичам толкова много. Ако планините на Норос са последното нещо, което зърна, ще умра спокойно.“

Хроники на Норос, 923 г.

Норостийн, Норос, континента Юрос

юнисис, 928 г.

един месец до Лунния отлив

Аларон не изгуби време в колебание — пое дълбоко дъх и зарита към повърхността, стиснал здраво металния цилиндър в ръка. С другата си ръка захвърли меча си, за да се издигне по-бързо. Съзря Ким да се върти неистово под него в търсене на мишена. Не е достатъчно тренирана, помисли си той, но тогава усети първата атака на Кол — той развали заклинанието на Ким за дишане под вода, а Аларон все още се намираше на петнадесетина метра от повърхността. Сега следващото му вдишване трябваше да е навън или щеше да се удави.

Той зарита все по-силно в сляпа паника, а в защитите му се разби син огнен лъч и изгори левия му крак. Ако беше изпищял, щеше да изпусне последния си въздух и да умре, но не го направи — явно всички удари, които се бяха изсипвали върху него по време на тренировките в колежа, го бяха калили срещу болката. Трепна в агония, но продължи да рита напред. Отдолу заискряха още светлинни лъчи, но нито един не беше насочен към него. Вече почти можеше да докосне сребристата повърхност…

… и ето той я разцепи с тялото си, вдишвайки ледения въздух на дълбоки глътки. Пред него изникна тъмна фигура: беше статуята на краля на Норос, която Светът бе наредил да издигнат в средата на водния резервоар. Аларон зашляпа към нея, но поредният огнен гносис лъч изпод него го удари право в корема. Той изпищя и едва не изпусна цилиндъра.

Защитите, как ги забравих! Той призова въздушния си гносис и се издигна непохватно от водата в полет, който го запрати към статуята на Крал Файлиъс III. Повдигна се на колене. Водите около него останаха заплашително неподвижни, но от бреговете на около стотина метра по-надалеч се разнесоха викове. Аларон се молеше Мьорин да побеждава в битката, когато на десетина метра от него във водата се чу „цоп!“ и всяка мисъл за случващото се на брега изчезна от съзнанието му.

Ким изскочи на повърхността по лице обвита от черните си коси. От гърба й стърчеше нож, а докато изплуваше на повърхността, кръвта се разля като разцъфващо цвете от раната й. Захвърлил всякакъв здрав разум, Аларон изпусна цилиндъра и скочи във въздуха, устремил се към поразеното момиче. Извади Ким от водата само с гносис силите си и тя се издигна във водопад от тъмна течност, напълно неподвижна.

<Не!> изкрещя той в съзнанието й и я улови във въздуха в ръцете си. <Ким, моля те, събуди се — не мога да те изцеля! Трябва да се събудиш…>

Извърна се да я занесе при статуята, но се закова на място, а всичките му надежди умряха.

Там стоеше Грон Кол, а черната му коса беше прилепнала към жълтеникавото му лице. Поклони се подигравателно:

— Благодаря ви, че ми го донесохте — измърка доволно той, прокарвайки ръка по цилиндъра.

— Не ми пука за него — отвърна Аларон и го помоли. — Просто ме остави да спася Ким.

Грон Кол се изкикоти.

— Нямаш нищо да ми предложиш в замяна — той махна с ръка и по пръстите му лумна гностичен огън.

Повърхността на езерото пламна в огнен порой.

Белоний Вълт пристъпваше внимателно към Ленгстрит, който слизаше болезнено бавно по хълма на няколко метра от него. До него лежеше тялото на Илай Беско. Е, предполагам поне ми спести известни грижи. Огледа се с пророческите си очи за стария генерал. О, Боже, доста си го загазил, а, Яри? Но още не си мъртъв. Но спря да помисли.

Познаваше Ленгстрит, дори сега трябваше да внимава с него… А и вече ни причини достатъчно вреди… Скифът беше унищожен, а пилотът му накълцан на парчета. Пътуването към дома щеше да е доста бавно само със собствените му сили.

А и Сциталата не е тук, това поне вече е ясно. Трябва да се върна преди на Файръл да му хрумнат идеи, надхвърлящи правомощията му. Но първо ти трябва да умреш, стари човече. Осемнайсет години със загадките ти ми дойдоха в повече.

Той оцени оставащите физически и психически сили на Ленгстрит и нанесе удара си, тристранна атака: облак отровен газ, ментална атака в съзнанието му и подсилен с въздушен гносис скок, при който да забие жезъла си в гърдите на противника. Какво казваше Гървон Гейл в такива случаи?

— „Кратката битка е най-добрата битка“.

Ленгстрит съзря неясното раздвижване и талази от отровен газ и с последни сили се изправи на колене, отблъсквайки облака с въздушен гносис. Ха, май не си премислил много добре този път, а, Бел? Две атаки, които могат да се отклонят с един удар. Винаги си си бил маг само по диплома. Генералът се изправи нестабилно на крака, стиснал здраво сърцето си, което биеше още по-лудо в гърдите му. Няма да оцелееш, стари друже, но можеш да вземеш този мерзавец със себе си…

В този миг връзката му с Мьорин изчезна: изцяло, напълно отрязана.

Не!

<Джерис? Отговори ми!>

Но отговор нямаше, а Белоний Вълт се изправи пред него с отмъстителен вид.

Не… Джерис!

Очевидно и Вълт имаше някаква връзка с Файръл, защото наклони глава заслушано.

— Всичко беше напразно, стари човече — прошепна той.

— Не и ако те довърша, червей такъв — изсъска Ленгстрит, а Вълт се хвърли върху него, когато и последните му сили изтичаха от тялото му.

Чувстваше се сякаш пристъпва по вода. Вълт наклони на една страна острието си и го насочи право към противника си, пробивайки защитите му и запращайки го да полети назад. Ленгстрит замахна, докато се препъваше, но не можеше да контролира ударите си. Тогава железният връх на жезъла на Вълт се стовари върху него веднъж, два пъти, като припукваше с енергия, прекалено голяма, за да я понесе. Дърво и желязо се разбиваха в ребрата му и нещо подаде в лявата му гърда и костта се счупи. Не можеше да диша. Усети как краката му прималяват, а Вълт, с обичайната си маска на пълен покой, примесен с животински гняв, блъсна силно жезъла си отново в гърдите му, точно над сърцето, и Ленгстрит усети как то се пръска. Падна назад, небето изпълни погледа му. Провалих се. Всичко беше напразно.

Над него слънчевите лъчи галеха заснежените върхове, а бледорозови и златисти оттенъци се прокрадваха сред тях — сърцераздирателна красота, причината, поради която бе дошъл тук чак от Аргънди, причината, заради която се биеше за тези земи. Подходяща последна гледка, спомни си, че даже го бе казвал на някого, прекрасна и далечна.

Аларон беше прекалено изтощен да отвърне — остана да се носи над водите, стиснал здраво Ким в ръце и зачака да умре. Съзря ликуването в очите на Кол, докато събираше енергията за фаталния си удар…

… но гностичният му огън се разпадна преди да успее да ги достигне.

— Разкарай се от сина ми!

В червена роба на боен маг, Тесла Анборн се спусна от сенките — обезобразеното й лице бе открито, а празните й очни орбити искряха с блед гностичен огън. Съсипаните й ръце бяха вдигнати напред, за да обезвредят огъня на Кол.

Грон Кол изръмжа и захвърли огън по нея, но тя го пропусна покрай себе си и отвърна с камшичен светлинен удар, при който защитите на Кол пламнаха и изпращяха. Той изскимтя и тялото му се изви назад, а цилиндърът падна от ръката му.

Майката на Аларон се понесе към сина си, сложи ръка върху ножа в гърба на Ким и го издърпа. Оръжието се освободи и тя го втъкна в колана си, след което постави длан над раната и я затвори със силен пламък, при което Ким изпищя и почти не се изхлузи от ръцете на Аларон.

Тесла докосна рамото му с обгорелите си, твърди като нокти пръсти, и го придърпа до себе си, за да се понесат над водата отново към статуята.

<Не позволявай да я ранят отново. Хайде насам!>

Грон Кол лежеше, разтърсван от конвулсии на земята под статуята, на броени метри от водната повърхност. Когато водният му щит срещна огъня на Тесла, парата го заля като вряла течност — водната защита беше добро решение срещу огнени атаки, но не и когато противникът ти е по-силен от теб. В този случай даже беше пълна лудост. Кол бе напълно смазан — всеки сантиметър от оголената му кожа беше обгорен и покрит с мехури, под които лъсваше аленочервена плът, с рани, от които сълзеше бледа течност.

Аларон се загледа към бреговете на дигите.

<Мьорин…?>

Тесла изсумтя снизходително:

— Храбрият капитан Мьорин е общо взето жив. Явно си мислеше, че може да се изправи лице в лице с Дарий Файръл и да го победи.

— А той…? Какво стана?

— Губеше. Дойдоха някакви негови подчинени, но умряха в опит да го защитят. Тогава се появих аз. Файръл не ме очакваше.

— Мъртъв ли е?

— Файръл е некромансър, миличък. Като въшки са — копелетата оцеляват в почти всякакви условия. Но известно време няма да го виждате наоколо — в гласа й сякаш имаше нотка на недоволство. — Наистина ли мислехте с приятелчетата ти, че няма да разбера за малките ви заговорчета, синко? Да не мислехте, че съм глуха и глупава, като съм сляпа? — тя хвърли поглед към Грон Кол. — Този е от отрепките, с които учеше заедно, нали?

Аларон също сведе поглед, но от агонията на съперника му му се доповръща.

Тесла изглеждаше несмутима.

— Добре, нека тогава да се помъчи още малко — тя вдигна цилиндъра. — Е, това ли е?

Аларон се опита да изхвърли гледката на Кол от съзнанието си. Ким въздъхна леко и той я остави да легне на земята. Ким, моля те, бъди добре!

Тесла погали цилиндъра:

— Сциталата на Кориний. Значи заради това е било всичко тогава, през 909-та… С целия патриотизъм и празни приказки, заради които измряха половината ни мъже. Открадната, изгубена и сега отново намерена…

Кухите й очни орбити пламнаха в емоция, а раменете й се разтресоха, но гласът й си остана обичайното дрезгаво грачене, когато проговори отново:

— Какво ще правите с нея, сине?

— Вече ми е все тая, мамо. Трябва да вървя. Рамон…

— Все още дишаше. Бях при него около минута, след като бяхте тръгнали. Направих необходимото — тя размаха Сциталата. — На теб може и да ти е все тая какво ще стане с това нещо, но на целия останал свят не му е. Съдбата на цели нации, Аларон: може да се предопредели от това нещо тук. Какво планираше старият Яри?

— Нов Орден, посветен на мира.

— Така ли? Колко мило — изведнъж тя въздъхна отпаднало и се олюля леко.

— Мамо! — Аларон я хвана навреме. — Какво става? Ранена ли си?

Тя поклати глава:

— Ще ти разправям после. Хайде, трябва да тръгваме. Джерис Мьорин е с подчинените си, те ще се погрижат за него. Знам едно безопасно място наблизо — тя подаде на Аларон ножа, който извади от гърба на Ким. — Аз ще наглеждам момичето, Аларон. Ти се погрижи за малкия досадник в калта там.

Той втренчи поглед в нея, а тя махна с ръка, вдигна Ким и се понесе над пъстрите вълнички на езерото. Някой се провикна от другия край на водата — някакъв стражар. Тесла не му обърна внимание.

Аларон пристъпи обратно към Грон Кол. Момчето лежеше напълно неподвижно, а дишането му бе учестено и тежко. Погледът му се спря върху Аларон.

<Моля… милост…>

Каква милост? Да пощадя врага, за да може да тръгне отново срещу мен?

Спомни си какво му казваше леля Елена, когато беше още малък: „Ако вземеш оръжие в ръце, трябва да си готов да убиваш с него — това ни говорят по време на тренировките с оръжие, Аларон. Но при нас маговете цялата ни същност е оръжие. Дори изцелителният гносис може да се използва за убиване… Вземаме в ръце силите си всеки ден и ги използваме. Ние сме убийци по природа.“

Тогава думите й му прозвучаха ужасно грешно. Не сме ли и щитове, бе отвърнал той, не можем ли и да защитаваме хората?

Тя го бе погледнала замислено и бе отговорила: Може би сме, момче. На следващия ден бе заминала за Джавон. Тогава я видя за последно.

Сега Аларон придоби несмутим вид и насили погледа си към развалината, в която се бе превърнал младият му съученик, а нещо в стомаха му се надигна, когато се вгледа добре в откритите кости, които проличаваха там, където кожа, плът и сухожилия бяха преварени или изгорели. Тогава осъзна, че милостта има само една форма сега. Той клекна и постави върха на острието върху гърдите на Кол. Това е милост.

След това го прокара през плътта му, а Кол изхриптя:

— Проклет… да си… Мърсър…

Очите му се замъглиха и изгубиха фокуса си. Главата му се отпусна назад и чертите на лицето му се разкривиха в празно изражение. Аларон се наведе над него, но бунтуването в стомаха му стана още по-силно и той се изправи. Зората милваше планините, а слънчеви снопове светлина се разливаха по небето. Той извърна очи от току-що стореното и прелетя по въздуха, плъзгайки се по водната повърхност след майка си.

Белоний Вълт се запрепъва надолу по хълма, провиквайки се с последните си остатъци от гносис в търсене на отговор:

<Файръл… Файръл, отговори ми! Кол… къде си? Отговорете ми!>

Той се спъна отново, претърколи се по един хлъзгав, тревист наклон, а глезенът му се стовари върху нещо и той проплака. В този миг се спря на място, прегърна окървавените си колене и за миг се почувства отново като малко момче, върна се в годините преди да развие гносиса си, когато беше изтърсакът на детските ясли и жертвата на по-големия си брат.

Сподави стоновете си. Глупак такъв, почини си, възстанови се — Ленгстрит е мъртъв, а Файръл и Кол или също са мъртви, или не ти отговарят, а ако се изтощиш напълно, нищо няма да промениш. Почини си час-два. Пак ще възтържествуваш: когато искаш нещо достатъчно много, цялата Вселена ще ти съдейства да го получиш. Сциталата ще е твоя.

Все още си губернатор. Все още си магистър. А наоколо няма врагове.

Но в тялото му не изплува нова енергия. Бе достигнал пределите си, скъсени от почти две десетилетия в пълно спокойствие и охолен живот. Няма да стане кой знае какво. Само няколко минутки почивка. Няколко минути сън.

Сън: Аларон жадуваше преди всичко за него, докато носеше Ким на ръце през разбуждащите се улички, а майка му се подпираше на рамото му — изтощила гносиса си, тя отново се превърна в една безпомощна сляпа жена. Случайни минувачи ги заглеждаха втренчено, но никой не ги доближаваше, дори стражите явно се възпираха при вида на бойните одежди на Тесла и разбития й външен облик.

Тя ги поведе по една странична уличка и надолу по прашно стълбище. Потаен мъж с бели мустаци целуна ръката й и ги отведе до груба дървена врата.

— Това ли е малкият Аларон? — измърмори той почтително. — Служех на леля ти Елена по време на Бунта. Казвам се Парс Логън. Припомни на леля си за мен, като я видиш — той хвана Тесла за ръката. — Насам, милейди.

Логън ги прекара надолу по много стълби, дълбоко под земята, където щяха да са в безопасност от гностично проследяване. Ким беше пребледняла и дишаше плитко, а Тесла се олюляваше, но скоро стигнаха до стая, в която възрастна жена, явно съпругата на Логън, наглеждаше някого на легло. Аларон почти избухна в сълзи, когато видя, че този някой беше Рамон. Занесе Ким до съседното легло и се свлече до него, като краката му сякаш се превърнаха в желе.

Рамон дишаше тежко, но изгарянията му вече бяха почти излекувани от по-ранната помощ на Ленгстрит. Аларон прошепна благодарностите си, но се замисли къде ли бе старият генерал сега.

Ким стисна здраво ръката му, когато той се извърна и се наведе над нея, а очите й изведнъж се отвориха широко, изпълнени със страх.

— Аларон?

— Аз съм. Всичко е наред — в очите му напираха парещи сълзи.

— Къде е? — прошепна тя. — Къде е Сциталата?

— В мама — отвърна в шепот и той. — Всичко е наред, в безопасност сме.

— Ами Мьорин? А генералът?

— Мьорин е жив, но не е тук — той преглътна мъчително. — Не знаем за генерала — погледат му се отмести към другото легло. — Рамон е тук. И раните му заздравяват.

— Добре, че беше майка ти да ни измъкне задниците от огъня, а? — промърмори тя, а Аларон кимна безмълвно. — Върви при нея. Остави ме да поспя.

Той се наведе и притисна устни в нейните, а тя се опита да се извърне както винаги, но този път не продължи да упорства. Вкусът й бе тръпчив и хладен и на Аларон му се прииска да остане вечно в този миг.

— Обичам те — прошепна той.

Тя сбърчи вежди:

— Идиот. Разкарай се — тя се усмихна тъжно, в очите й се криеше единствено съчувствие.

Аларон се извърна, за да прикрие изражението си и избърше сълзите си. Обичам я, а тя чувства единствено съжаление към мен. Сърцето му сякаш се разби на парченца в гърдите.

— Почини си — прошепна пресипнало той и се оттегли.

Намери майка си в малка стаичка в дъното на коридора, седнала в едно от двете кресла близо до малко огнище. Парс Логън накладе огъня и им остави по един бокал червено вино. Тесла се извърна при звука от стъпките му, присвивайки се отбранително както винаги, когато не използваше гносиса си. Цилиндърът със Сциталата лежеше неотворен в скута й.

Аларон я целуна по челото, коленичи и я прегърна.

— Благодаря ти, мамо.

Тя изсумтя тихо:

— За това са майките, нали? Да оправят бъркотиите на децата си.

— Къде е татко?

— Затлачил се е в едно тресавище, дълго поне петнадесет километра, по пътя към Верелон заедно с цялата ни преносима собственост. Мъж идиот — тя погали Аларон по главата. — И син идиот. Късметлия си, че не съм умряла все още.

Той си спомни по-ранното й прилошаване.

— Ти добре ли си, мамо?

Тя въздъхна леко:

— Все още съм жива, Аларон — но няма да е за дълго. Имам рак. Един немаг щеше да е умрял още преди години, но почти всичките ми сили отиват в борбата с него — тя сбърчи чело. — Остават ми може би около две седмици. Не повече.

— Съжалявам, че те завлякохме в това. Трябваше да си пазиш силите.

— Глупости. Винаги съм искала да натупам добре онова лайно Файръл. Жалко, че и Вълт не беше там. Може и да е чистокръвен, но като нищо щях да му покажа откъде изгрява слънцето. Никой не може да се подиграва с един Анборн — в гласа й отекваше всичката горчива войнственост, която Аларон помнеше добре. Тя го погали по лицето. — Животът е борба, Аларон. Трябва да бъдеш силен и да отстояваш своето — тя размаха Сциталата. — А сега и това е твое.

Той кимна безмълвно и Тесла прокара обгорелите си пръсти по лицето му, проследявайки формата на носа, устата и брадичката му. — Знаеш ли, никога не съм те виждала със собствените си очи, а само чрез гносиса, което не е същото както с истинско зрение — тя го хвана за тила и го придърпа, притискайки го към шията си. — Сигурно можех и да съм по-добра майка, но не е лесно, когато си такава изгоряла развалина. Накрая се предадох. За теб и баща ти беше много трудно. И съжалявам за това.

Той прегърна здраво слабото й тяло и проплака:

— Обичам те, мамо.

Тя изсумтя гърлено:

— Знам, момче. Сега върви да спиш. Все още ще съм тук на сутринта.

Тя целуна челото му със студените си устни, а съзнанието й помилва грубовато неговото:

<Лека нощ, сине. Гордея се с теб.>

На вратата той се спря и извърна леко, но тя все така галеше Сциталата, потънала в мисли. Логън стоеше пред вратата. Заведе Аларон в друга неприветлива стая с дюшек в единия ъгъл. Момчето се запрепъва напред и се свлече върху него. Всичкият доскорошен ужас и обзелият го адреналин избледняваха бавно. Беше му дошло малко в повече.

Невъобразимо дълги часове по-късно, Парс Логън го разтърси от съня му, като мърмореше:

— Млади господарю, трябва да дойдете. Майка ви…

Аларон се вдигна залитайки от дюшека.

— Колко е часът? Какво е станало?

— Почти пладне, момко — Логън го заведе обратно във всекидневната, където Тесла все още седеше свита в креслото.

Аларон очакваше да извърне глава, незрящите й празни кухини да се вгледат право в него. Но тя не помръдна.

— Дойдох да я видя — промълви Парс, — но видях, че не диша.

Аларон преглътна напиращите сълзи, пристъпи на пръсти към нея, сякаш се страхуваше да не я събуди. Ръката й беше студена, а обезобразеното й лице не помръдваше отпуснато. По него се изписваше необичайно спокойствие. Използва всичко, което й бе останало, за да ме спаси и това я уби. Той падна на колене и прегърна силно студеното й тяло, борейки се с преливащата в него мъка.

Обгорелите й пръсти бяха стиснали здраво одеялото. Погледът му се смъкна към скута й и след това обходи цялата стая. Нямаше и следа от цилиндъра със Сциталата на Кориний. Сърцето му заблъска силно.

Парс Логън му подаде някакъв хартиен плик.

— Това лежеше върху одеялото й, господарю. Името ви е изписано върху него.

Беше почеркът на Ким. Аларон разкъса плика.

Скъпи Аларон,

Не ме обвинявай в най-лошото. Майка ти беше мъртва, когато я открих. Никога не съм й мислила злото. Една нощ, когато се грижех за нея, тя сама ми каза, че вече отдавна би трябвало да е мъртва. Приеми най-дълбоките ми съболезнования за загубата ти.

Никога не бих могла да се отплатя на двама ви с Рамон за добрината ви. Поставяхте на риск бъдещето си, за да ме учите. Вие сте моите герои.

Колкото до Сциталата — да, аз я взех. Не можех да приема просто да я крием, докато Вълт ни намери и ни я отнеме. Трябваше да направя нещо. Съжалявам.

Така и не ви казах нищо за майка си. Сега ще ви разкажа, за да се убедите, че решението ми е правилно. Казва се Юстина, а дядо ми е истинският законен притежател на Сциталата на Кориний — Антонин Мийрос. Майка ми и баща ми били любовници за едно лято. Тя не искала деца, затова татко ме отвел със себе си.

Знам, че в последните седем години беше влюбен в мен. Може би и аз те обичам, но не по начина, по който ти се иска. Може би когато всичко това приключи, ще се видим отново, свободни от опасностите. А как ще се смеем само! Но дотогава, моля те, не ме мрази и не се опитвай да ме намериш.

Покажи писмото ми и на Рамон. Кажи на малкия подлец и че го обичам така, както обичам и теб: като брат.

Пази се,

Кимбели ди Реджия

Той вдигна поглед към Парс Логън.

— Тръгна си, нали? Римонското момиче.

Парс провеси нос.

— Съжалявам, момко. Сигурно се движи като призрак. Като лъч лунна светлина.

— Като лъч лунна светлина — повтори глухо Аларон.

Епилог
Всеки край е начало

Съдба

Най-важният урок, на който ни учи пророкуването, е че няма понятие като „съдба“. Някои бъдещи събития могат да изглеждат съсипващо неизбежни, но никога не са сигурни, до момента, в които се случат. Това ми носи голяма надежда.

Антонин Мийрос, 904 г. (годината на Първия поход)

Йебусалим, континента Антиопия

юнисис, 928 г.

един месец до Лунния отлив

— Мразя те — изсъска Рамита към Казим. — Ще те мразя до края на дните си.

В него се всели някаква ужасна сила, дори я виждаше с очите си. Той уби съпруга й и след това направи нещо отвратително, при което заискря с противна почти осезаема енергия. В онзи миг Рамита едва не изгуби контрол и не разкри новите си сили, преди Рашид да угаси съзнанието й като свещ. Забравата дойде като благословия: само в пълно безсъзнание тя можеше да избяга от непоносимия спомен как съпругът й пада мъртъв. Той се връщаше отново и отново в ума й всеки път, щом затвореше очи. Антонин, съпруже…

Ръката му я докосна по бузата и тя се събуди…

Но беше Рашид Мубарак, седнал до нея на някакво легло. Тя се скова от страх.

— Значи най-сетне се събуди — каза меко емирът. Пресегна се да я погали отново по лицето, но тя се дръпна. — Би трябвало да грееш от щастие. Освободихме те от нежелания ти брак. Честта ти е възстановена и то от ръката на мъжа, който прекоси цял континент, за да те спаси. Доста завладяваща история си е — той въздъхна съжалително. — Но вече почвам да се плаша, че ти не го оценяваш. Травмата беше прекалено голяма за теб. А и без съмнение си била омагьосана от някакво шайтанско зло на покварената магия, която Мийрос използва при съчетанието си с млади момичета като теб.

— Върви в Ада — прошепна тя, въпреки че беше изпълнена с ужас. — Убиец!

Той се наведе над нея.

— Отровил е съзнанието ти, Рамита. Превърнала си се в негова играчка. Но все още има надежда за теб. Можем да те спасим — той я погали по косата. — Това, което ще се случи с теб, зависи от това чии деца носиш. Ако са на Казим, ще станеш негова съпруга. Но ако децата са на Мийрос, за съпруга ще те взема аз, тъй като ще получиш силите на гносиса, когато ги родиш — той се приближи. — Това удовлетворява ли те?

Тя се изплю в лицето му.

Той избърса слюнката й и се изправи.

— Това повече няма да го правиш.

Опакото на ръката му изплющя внезапно върху бузата й и зрението й се замъгли.

— Ще ми се подчиняваш или всеки един от семейството ти в Баранаси ще умре.

Тя се сви плахо — ненадейната му жестокост заличи смелостта й да му се опълчи. Той се наведе над нея със смутено и гневно изражение:

— Защо точно теб, момиче? Защо момиче от Лакх и защо тъкмо ти? Как е могъл да си помисли, че деца, които няма да имат никаква власт поне още няколко десетилетия напред, ще могат да повлияят на шихада?

Рашид се изплю на пода и поклати глава.

— Нищо ли не ти каза? — попита той, а когато тя поклати глава, отново се изплю. — Плодовитост — затова ли беше всичко? — той стисна болезнено бузите й между пръстите си. — Е, определено си плодовита — само че от погрешния мъж. Или пък не. Времето ще покаже.

Той се извърна и излезе с тежка стъпка от стаята във вихрушка от богати одежди и искрящи скъпоценни камъни.

Йебусалим, Антиопия

юнисис, 928 г.

един месец до Лунния отлив

Джай го погледна право в очите:

— Казим, моля те, да си вървим у дома.

Казим смръщи чело и отпи още една голяма глътка. Сетивата му се замъгляваха от алкохола, но се чувстваше добре. Кръчмата в Йебусалим, където сервираха фени, бе най-посещавана от воините. Сега заедно с него бяха Джамил и Харун, но Джай ги откри и започна да го умолява да се прибират у дома.

Джай очевидно не осъзнаваше, че онзи Казим Макани, който познаваше, вече не съществува.

Аз съм Гълтач на души. Притежавам гносиса. Аз съм убиец.

Той поклати раздразнено глава:

— Не, Джай. Мястото ми е тук, в шихада — той вдигна заплашително пръст. — Ти трябва да си вървиш вкъщи, Джай. Тук не е място за теб.

— Моля те, братко — продължаваше по-настоятелно Джай. — Моля те! Рамита си отиде. Хурия си отиде. Целият свят полудява. Моля те, върни се с мен в Баранаси.

Казим се изправи:

— Не, Джай, онзи град вече не е мой дом. Мястото ми е тук.

Джай също се изправи, а по бузите му се стекоха сълзи:

— Братко… моля те — продължи той със сподавен глас. — През целия си живот сме правили всичко заедно. Ние сме двете половини на една душа: винаги си ми го казвал. Нека да напуснем това прокълнато място и да се приберем у дома, моля те. Създадени сме да сме неразделни.

Казим пристъпи напред, прегърна силно Джай и го отблъсна леко от себе си, в стремежа си да не поглежда сломеното му изражение. Когато се извърна, Джай затътри крака като старец.

Когато той си отиде, Джамил сложи ръка на рамото на Казим.

— Джай е слаб — каза той. — Няма да оцелее в битките, в които ще се изправим.

Харун се съгласи:

— Джай не е воин.

Така е.

— Ще се моля да се прибере жив и здрав — каза Казим.

Силно искаше да стане така, дори почти си представяше картината: как Джай прегръща майка си в Баранаси. Тогава отново го обзе тъгата в мислите за Рамита. Какво толкова иска от мен? Освободих я. Носи моите деца. Защо не иска да ме вижда?

Макар че дълбоко в сърцето си сякаш знаеше.

Джамил прекъсна мислите му:

— Как вървят тренировките ти?

Хадишахистът вече бе по-внимателен с Казим, отнасяше се с повече уважение и бдителност.

Защото си маг, а аз — гълтач на души… Но с теб все още сме братя по оръжие, Джамил. Ти все още си мой приятел.

— Сабиле каза, че ще ми трябват две години, за да усвоя напълно гносиса — отвърна той, макар че в действителност шайтанската магия му се отдаваше сякаш естествено.

Към силата, която си присвои, се прикрепяха фрагменти от спомените на Антонин Мийрос и той откри, че може да манипулира енергиите в техния суров вид почти несъзнателно, въпреки че все още го плашеха. По-езотеричните способности все още бяха недостъпни, но Сабиле му каза, че ще успее да ги усвои бързо. Ако му стигаше смелостта да го направи.

— И наистина ли имаш силите му сега? — попита Джамил, а зениците му се разшириха леко.

Казим кимна леко:

— Сдобиваме се със силата на най-могъщия маг, чиято душа изпием — обясни той, повтаряйки думите на Сабиле. — Силите ми сега са на нивото на Първонаследник.

Джамил подсвирна:

— Тогава вече не искам да съм ти партньор за спаринги, братко.

Казим изсумтя с лека усмивка, но не можеше да си възвърне доброто настроение. Тази нова мощ го плашеше. Още по-лошото беше, че преди Мийрос да изчезне от този свят, Казим бе успял да надзърне в чувствата и желанията му. Да вкуси от същността на човека и да осъзнае, че въобще не бе това, което очакваше: Антонин Мийрос въобще не беше превъплъщение на Шайтан. Той беше човек, добър човек, който искаше доброто за хората. И обичаше Рамита, колкото мен, дори повече — защото аз я третирах като награда, докато той се бе отнесъл с нея като с жена.

Споменът за стореното, за омразата и ужасът в очите на Рамита, докато го наблюдаваше, бавно го унищожаваха. За двамата стражари или младото момче, невинно и незаслужило съдбата си — но най-вече за самия Мийрос. Не можеше да заспи, ако не беше пил. И въпреки това, Сабиле и Рашид очакваха от него да се гордее с пролятата от ръката му кръв. Мислех си, че съм убиец, но не съм…

— А какво стана с Хурия? — попита Джамил с жаден тон.

Казим се намръщи. Клин беше само получистокръвен, въпреки че изглеждаше як. А и тя се хвърля с отворени обятия в тренировките на Сабиле, не им се противопоставя като мен. Покварена е точно като нея.

— Родена си е за джадугара — измърмори той. — Справя се отлично.

— Попитах я дали иска да излезе с мен — заяви Джамил със сериозен тон. — С твоето разрешение, разбира се. И това на Рашид.

— Нищо не можем да правим, ако нямаме разрешението му, а? — изръмжа той. — Не ми пука за Хурия. Прави каквото искаш. Не искам да я виждам никога повече.

Норостийн, Норос, континента Юрос

юнисис, 928 г.

един месец до Лунния отлив

Увит целият в превръзки, Джерис Мьорин седеше на масата срещу Аларон, а в лицето приличаше на пребит боксьор. Дори погледът му беше сломен, уморен и пълен с тъга. Рамон седеше до тях, но все още беше отпаднал. Бяха минали три дни, откакто Ким си тръгна, а Аларон си бе възвърнал силите, колкото само да се движи.

— Значи генералът е мъртъв, така ли? — попита Аларон.

Мьорин кимна тягостно:

— Да. Няколко души от подчинените ми стигнаха до хълмовете със скиф. Там открили тялото на Големия Яри. Имало още двама — единият бил Илай Беско, а другият бил прекалено обгорен, за да го разпознаят.

— Ами Вълт?

— В Норостийн е.

Сърцето на Аларон се сви.

— Значи загубихме. Ще ни открие, ще разбере, че Ким е отнесла Сциталата и ще я залови — той зарови глава в ръцете си. — Всичко беше напразно — че и още по-лошо, ако не бяхме тръгнали да търсим Сциталата, никой никога нямаше да я намери. А аз го отведох към нея, както и самият той знаеше, че ще направя.

Мьорин поклати глава:

— Не е чак толкова безнадеждно, Аларон. Защото всъщност арестувах Белоний Вълт.

Аларон погледна изумено, а Рамон се ухили с гримаса на болка.

Мьорин се засмя на физиономиите им.

— Използвах писмото, което взехте от свитъците с досиета на Вълт, за да получа кралско разпореждане да претърся дома му. Разбихме дъските в стаята му с трофеи, някои от свитъците понесоха вреди, заради капаните му, но успяхме да спасим достатъчно материал, с който можем да изнудваме голяма част от народа на Норостийн и половината от Съвета в Палас. Така се сдобих и със заповед за арест и го изненадах, заедно със значителната подкрепа на Арканума в покрайнините на града. Беше все още изтощен от битката с генерала. Дори не се възпротиви. В момента е под оковаваща руна в собствените си подземни килии.

— Благодаря ви — отвърна замаяно Аларон. — Вие сте моят герой. — Рамон закима в ревностно съгласие.

— Е, това вече е нещо ново. Във всеки случай и моят задник е заложен на предните линии — отбеляза с лекота Мьорин. — Няма да можем да го задържим затворен за дълго. Палас ще предяви правомощията си и ще изпрати инквизитори. Просто успях да ни спечеля малко време, нищо повече.

— Ако им каже… — дъхът на Аларон секна.

— Някак подозирам, че може да му се случи някой нещастен инцидент, докато е в килията — отбеляза заговорнически Мьорин.

Аларон преглътна и изръмжа яростно:

— По-подходящ човек за това не би имало.

Мьорин прокара пръсти през косите си.

— Но това ще сложи края и на моята служба — той въздъхна със съжаление и разклати глава. — Е, а вие, момчета, какво ще правите?

— Ще спим — отвърна навъсено Рамон. — Ще ми трябват дни, за да бъда отново подвижен — той погледна извинително към Аларон. — А тогава, предполагам, ще трябва да се включа към легиона си или ще арестуват и мен. Бих останал, ако можех, но не виждам как бих могъл, без да си навлека проблеми с военните.

— Нямаш друг избор — съгласи се Аларон. — Ако не отидеш — ако един маг се превърне в дезертьор, се намесва Инквизицията — той погледна Мьорин. — Мислите ли, че е безопасно Рамон да се присъедини към легиона си?

— Вълт не работи с официални институции. Мисля, че няма да има проблеми.

— Файръл мъртъв ли е?

Мьорин сви рамене.

— Не мисля, но и не може да си позволи да се появи сега. Инквизицията ще го одере жив.

— Значи това е — обобщи Рамон. — Дръж ме в течение, Ал. Ще се измъкна и ще ти помогна, ако мога.

— Ами ти, Мърсър? — попита Мьорин.

Аларон го погледна сериозно:

— Тръгвам след нея.

Мьорин не изглеждаше изненадан.

— С каква цел?

— Не знам. Просто чувствам, че трябва да го направя.

Стражарят въздъхна:

— Ех, младата любов.

— Не сър, не става дума за това — отсече Аларон. — Тя не ме обича — никога не ме е обичала. Винаги е било само от моя страна, а някак дълбоко в себе си го знаех. Но ми е приятелка и се забърква в опасност, затова мисля, че трябва да й помогна.

— Добре казано, момче — отбеляза Мьорин. — Превръщаш се в мъж — добър мъж, точно като баща си.

Аларон стисна ръката на Мьорин.

— Благодаря ви, сър.

— Не ми благодари, Аларон. Върни обратно Сциталата — сбърчи чело Мьорин. — Или поне направи така, че да се озове в добри ръце.

Брокена, Джавон, континента Антиопия

юнисис, 928 г.

един месец до Лунния отлив

Гървон Гейл извика образа на герба на Императрицата майка и предостави кодово потвърждение за самоличността си. В ръка държеше усилвателен скиптър, с който изпрати мощно търсенето си. Запитването за връзка получи непосредствен отговор. Спокойното лице на Лучия Фастерий-Сакрекьор се появи в пушека на мангала.

<Магистър Гейл, вие ли сте? На какво дължа това неочаквано удоволствие?>

Изобщо не звучеше доволна.

<Добра вест, Ваше Височество. Джавон е наш. Сейра Нести отстъпи и позволи на мен и агентите ми да поемем контрола. Ще остане наш фигурант, докато не настъпи време да поставим Доробон на власт. Междувременно, Джавон определено няма да се включва в шихада. Хората не я подозират в нищо, дори не са осъзнали за преврата. Скоро ще обявим съюз с Горгио. Народът ще се разбунтува, но ще последва Сейра в делата й.>

Благото майчино лице на Лучия се сбърчи и стана още по-голямо, сякаш се навеждаше все по-близо към него. Устните й се разтеглиха в доволна усмивка.

<Наистина отлична вест, магистре. Справихте се много добре. Аз… съм изключително доволна.>

Той се усмихна леко, но добре знаеше, че не трябва да се отпуска. И кратката почивка нямаше да доведе до нищо добро…

Тя се приближи още повече и измърка:

<Койн радва ли се да е принцеса?>

<Койн е мъртва, Ваше Величество> отвърна той с равен тон.

Лучия мигна невярващо при вестта за смъртта на дъщеря си — Койн не бе споделяла много, но Гървон бързо успя да направи връзката, и сега очакваше гняв, дори може би малко тъга, но вместо това Лучия едва доловимо сви рамене.

<Мислех, че Койн трябва да замени Сейра Нести?> отбеляза тя, очевидно загрижена по-скоро за провала в плановете им, отколкото, че са загубили най-добрия си шейпшифтър.

<Сейра сама се съгласи с идеите ни. И вече имам достатъчно власт над нея.>

<Унищожи тялото на дъщеря ми, Гейл. Изгори го.>

<На вашите заповеди, Ваше Величество.> Изражението на императрицата се поуспокои.

<Е, магистър Гейл, върнахте си позициите, дори и малко късно в играта. И все пак се справяте по-добре от приятеля ви Вълт. Арестували са го, можете ли да повярвате?>

Какво са…?

<За първи път го чувам, Ваше Величество.>

<Някакъв местен стражар убедил краля на Норос да го обвини в корупция. Изпратих инквизитори, които да разберат каква е работата. Забавно е по някакъв свой си начин, но не идва в подходящото време. Всъщност дори е подозрително неудобно. Какво мислите вие?>

Той облиза устни, зашеметен за миг. Белоний Вълт е арестуван? Беше прекалено непонятно за него. Но престана да размишлява и отговори предпазливо:

<Той има много врагове, Ваше Величество.>

<Наистина ли? Изумявате ме.>

Тя се засмя ехидно, а очите й се присвиха.

<Походът скоро ще започне, магистре. Вие някак се справихте, но вестите ви дойдоха в много удобен момент.>

Той се поклони леко. Тя се усмихна приветливо, но изведнъж изражението й се измени от „добросърдечната Майка на Народа“ в мрачния лик на някоя тъмна личност:

<Ами кучката Анборн? Ще ми я изпратите, нали?>

<Няма да мога, Ваше Величество. Използвам я за скарабея на лейтенанта ми Рът Сордел.>

Изражението й се разкриви в гримаса:

<Не това ви наредих, магистър Гейл.>

<Наложи се, Ваше Величество. Сордел има нужда от тяло, способно да управлява гносиса.>

<Тогава му намерете друго. Искам онази жена> тя оголи зъби с накривена настрани глава. <Къде е Фраксъс Таргон?>

<Мъртъв е.>

Тя отскочи изумена.

<Как?>

<Убих го> излъга Гейл. <Започваше да ме дразни.>

Както се и надяваше, Лучия беше слисана.

<_Вие_ сте убили един инквизитор, при това Първонаследник, просто защото ви е дразнил?>

<Да, императрице.>

Можеше да отнесе в гроба това истинско удоволствие от зейналите като на златна рибка уста на Императрицата майка.

<А сега, Ваше Величество, трябва да се споразумеем отново относно контрола над Джавон и то за по-подходяща цена.>

Нортпойнт, Понтус

1 юлсепт, 928 г.

ден първи от Лунния отлив

Калтъс Корион наблюдаваше врага изпод качулата си. Безцеремонен, мощен и неумолимо енергичен, на около половин метър от него, Екор Бородийм — херцог на Аргънди, оседлаваше червеникавокафявия си кон, наобиколен от дългокосата си аргъндинска стража. Навсякъде около Корион се разполагаха генерали и командири на легионите, редици от воини, ветерани и магове на рояци: военната мощ на империята беше вперила поглед към простиращата се напред линия от камъни, широка шейсет метра и дълга около петстотин километра, извайваща пътя през морето.

Приливът видимо се покачваше, разбивайки се в масивните страни на моста, а морето клокочеше и бликаше под арките в бели, разпенени водовъртежи. С всяко оглушително сътресение на моста от водата изригваха нови пръски. Отзад и високо в небето се извисяваше кулата Нортпойнт с невъобразимите си размери. Фарът на върха й сияеше с ярка бяла светлина. Говореше се, че се вижда на поне стотици километри над океана. Тътенът на морето беше величествен и достатъчен да накара самата земя да се разтресе като желе.

Поредната вълна едва не прехвърли ръба на моста, а водните пръски се посипаха в могъщ облак.

Корион хвърли поглед по продължение на каменната линия до един маг от Ордо Коструо в Нортпойнт, който бе предал Мийрос и позволил на войниците от Първия поход да стъпят върху моста Левиатан — онзи се взираше през един секстант и доверяваше информацията на херцог Екор. Тази вълна беше по-висока от предишните седем, но все пак не бе покрила целия мост. Корион се усмихна. Луна попадна в най-високия си прилив и мостът се извиси над водата. Някой нададе одобрителен вик и по каменната линия се стекоха млади мъже и брадати старци — всички подскачаха като малки деца.

Екор стисна ръката на мъжа от Ордо Коструо и се обърна на коня си с лице към генералите си.

— Господа — провикна се той, — приливът на Луна е висок и мостът Левиатан се извисява над морските вълни. Лунният отлив започна!

Благодарности

Първо и най-вече — огромно благодаря на Джо Флечър, „Джо Флечър Букс“ и „Куъркъс Пъблишинг“ за това, че повярваха в тази поредица, за отличното им око за детайлите, с което изведоха най-доброто от нея.

Огромни благодарности и на агентката ми Хедър Адамс, че отвори пътя пред поредицата ми, че ми предоставяше безценна обратна връзка при ранните й редакции.

Благодаря също и на тестовите читатели на това заглавие (доста по-обемна задача от обикновеното!); на съпругата си Кери Грейг и приятеля си Пол Линтън, които оставиха неизменен отпечатък върху книгата. Благодаря много и на Танува Маджумдар — „Сестра Тина“ за напътствията й относно индийските, и в частност бенгалските, сватбени ритуали (всички неточности са или нарочни, или се свеждат до мои собствени грешки!).

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.